КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                                                                                                                             
єдиний унікальний номер справи: №369/14456/2020
номер провадження: №22-ц/824/4377/2021
 
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М            У К Р А Ї Н И
18 березня 2021 року Київський апеляційний суд  в складі колегії суддів:
 
судді - доповідача:                                                Білич І.М.
суддів:                                                                   Коцюрби О.П., Слюсар Т.А.
при секретарі:                                                       Кемському В.В.
за участю: представника ОСОБА_1 - адвокат Бачук Б.Я.
                   представника ОСОБА_2 -адвокат Самарцев Я.Ю.   
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Гончарова Михайла Сергійовича, який діє в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 листопада 2020 року, постановлену під головуванням судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Усатова Д.Д.,        
у цивільній справі №369/14456/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння.
 
в с т а н о в и л а :
 
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння. Разом із позовом позивач подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку, площею 0,15 га, кадастровий номер 3222481202:02:005:0083, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою: 
АДРЕСА_1. Ухвалою Києво - Святошинського районного суду Київської області від 27 листопада 2020 року заяву  ОСОБА_1 задоволено.
Накладено арешт на земельну ділянку, площею 0,15 га, кадастровий номер 3222481202:02:005:0083, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Не погоджуючись із ухвалою суду, представник відповідача ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, в якій  ставив питання про її скасування та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову, посилаючись на те, що оскаржувана ухвала була винесена з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.
 
Представник позивача подав відзив в якому вказував на те, що ухвала суду першої інстанції є законна, обґрунтована та ухвалена судом відповідно до норм матеріального та дотримання норм процесуального права.
 
В судовому засіданні представник  позивача не визнав подану апеляційну скаргу, заперечував проти її задоволення.
Представник  відповідача підтримав подану апеляційну скаргу, просив суд її задовольнити.
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи,що зявилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи  та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
 
Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції враховуючи предмет позову, наведені позивачем докази та обґрунтування  заявлених вимог у позовній заяві щодо забезпечення позову, їх обґрунтованість, наявність зв`язку між заходами забезпечення позову та предметом позовних вимог, з метою запобігання порушенню прав та охоронюваних законом інтересів позивача, вважав за можливе її задовольнити.
 
Частиною 1 ст. 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із ч.1 ст. 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, скаржник вказував на те, що позивачем не доведено, що  невжиття заходів забезпечення позову за запропонованим  способом може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених  чи оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
 
Колегія суддів вважає, що зазначені доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на  матеріалах справи та  суперечать нормам діючого законодавства.
Частинами першою, другою статті 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред?явлення позову, так і на будь - якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов?язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов?язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; пункт 7 частини першої статті 150 виключено згідно із Законом № 460-ІХ від 15 січня 2020 року; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов?язковість яких надана Верховною Радою України.
 
Так,вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв?язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв?язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу.
 
Умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред?явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.
 
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов?язується застосування певного виду забезпечення позову.
Частиною 3 ст.150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.
 
Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь - яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.
 
Звертаючись з заявою про забезпечення позову  позивач вказував на те, що з власної ініціативи не укладав будь-яких правочинів відчуження свого майна ( земельної ділянки). Однак, належна йому на праві власності земельна ділянка була зареєстрована державним реєстратором з невідомих йому причин за відповідачем, що змусило його звертатись до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння. Оскільки вбачалася неодноразова зміна власника:
- 05 липня 2019 року  зареєстрована за ОСОБА_3 
-15 листопада 2019 року на підставі договору дарування за ОСОБА_4 ;
- 21 серпня 2020 року на підставі договору дарування за ОСОБА_3 ;
- 15 вересня 2020 року на підставі договору купівлі -продажу за ОСОБА_2 ;
Відтак позивач вважав, що відповідач може вжити заходів щодо відчуження майна, що ускладнить або навіть зробить неможливим його витребування із чужого незаконного володіння.
 
Доводи  апеляційної скарги в частині не наведення судом існування реальної загрози чи невиконання рішення суду в разі задоволення позову, спростовуються самим скаржником в поданій до суду апеляційній скарзі. У якій зазначається про те, що  відповідач 14 листопада 2020 року уклала з ОСОБА_5 іпотечний договір  зареєстрований в реєстрі за № 9941 (предметом іпотеки є спірна земельна ділянка) задля виконання основного  укладеного між  зазначеними сторонами зобов`язання за договором позики  який було укладено 14 листопада 2020 року  між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на 300 000 гривень, в строк до 14 листопада 2022 року .
 
Зазначене вище, на думку колегії суддів підтверджує той факт, що позивач мав обґрунтоване припущення, відносно того, що невжиття відповідних заходів забезпечення позову може призвести до відчуження спірного нерухомого майна відповідачем, що зробить неможливим виконання потенційного рішення суду про витребування майна з чужого незаконного володіння.
При цьому слід зазначити, що на час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Суд повинен лише пересвідчиться, що між сторонами виник спір.
Відтак, накладення арешту на майно є саме тим заходом забезпечення позову, який робить можливим ефективний захист поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
 
Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України апеляційний суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з дотриманням норм процесуального права і підстав для її скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.
 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 387 ЦПК України, колегія суддів,- 
п о с т а н о в и л а:
Апеляційну скаргу адвоката Гончарова Михайла Сергійовича, який діє в інтересах ОСОБА_2  залишити без задоволення.
Ухвалу Києво - Святошинського районного суду Київської області від 27 листопада 2020 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її  прийняття. Може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня  складання повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено 19 березня 2021 року.
 
Суддя - доповідач:
 
Судді: