ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2021 року	Львів	Справа № 380/5249/20 пров. № А/857/835/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді -                                            Мікули О. І.,
суддів          -                                                    Гінди О. М., Курильця А. Р., 
з участю секретаря судового засідання –     Кітраль Х. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2020 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі № 380/5249/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту містобудування Львівської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Національний університет "Львівська політехніка" про визнання протиправними та скасування рішень,-

суддя в 1-й інстанції – Гулик А. Г.,
час ухвалення рішення – 03.12.2020 року, 
місце ухвалення рішення – м. Львів,
дата складання повного тексту рішення – 08.12.2020 року,

                                                      в с т а н о в и в:

Позивач – ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - Департаменту містобудування Львівської міської ради, в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту містобудування Львівської міської ради від 31 липня 2013 року № 236 «Про затвердження містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки на будівництво Національним університетом «Львівська політехніка» багатоквартирного житлового будинку з вбудованими господарськими приміщеннями та підземним паркінгом на вул. Академіка Є. Лазаренка, 42 у м. Львові»; визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту містобудування Львівської міської ради від 04 травня 2015 року № 66 «Про затвердження містобудівних умов та обмежень на будівництво Національним університетом «Львівська політехніка» багаторівневого надземного паркінгу на вул. Академіка Є. Лазаренка для працівників університету».
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду  від 03 грудня 2020 року позовну заяву залишено без розгляду.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана ухвала прийнята з порушенням норм процесуального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а зроблені висновки не відповідають обставинам справи, та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що, відкривши провадження у справі, суд першої інстанції автоматично визнав поважними причини пропуску звернення до суду, а відтак, залишаючи позовну заяву без розгляду після відкриття провадження у справі, суд порушив принцип res judicata та позбавляє позивача прав, передбачених ч.1 ст.123 КАС України. Вважає висновки суду, що 12 серпня 2019 року позивач дізнався про спірні накази такими, що не відповідають фактичним обставинам та матеріалам справи. Стверджує, що позивач лише 06 березня 2020 року у приміщенні Львівської міської ради ознайомився із документами, які стали підставою для видачі оскаржуваних рішень. Зазначає, що поведінка суб`єкта звернення з позовом свідчить, що такий протягом всього часу від коли йому стало відомо про можливу забудолву до подання позову до суду, вчиняв дії, з метою з`ясування всіх обставин та фактів, визначення змісту та обсягу порушеного права, що за змістом ч.1 ст.5 КАС України дає право на звернення до адміністративного суду. Також апелянт зазначає, що у зв`язку з введенням карантину в період з 12 березня до 31 липня 2020 року на усій території України, зупинено перебіг усіх процесуальних строків, в тому числі строків на подання позову до адміністративного суду. Вважає, що суд помилково не звернув уваги на вказані вище обставини, що свідчать про поважність причин пропуску строку звернення до суду. Просить скасувати оскаржувану ухвалу та прийняти нове рішення, яким направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Третя особа подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що спірні накази за 2013 рік та 2015 рік надані управлінням архітектури та урбаністики департаменту містобудування Львівської міської ради листом №4-21101-1156 від 12 серпня 2019 року. Відповідно позивач міг подати позов про визнання протиправними та скасування спірних наказів впродовж 6 (шести) місяців після отримання їх копій з додатками згідно з листом управління архітектури та урбаністики департаменту містобудування Львівської міської ради від №4-21101-1156 від 12 серпня 2019 року, тобто до 12 лютого 2020 року. Також, третя особа вважає необґрунтованими твердження апелянта щодо зупинення строків на звернення з позовом до адміністративного суду, оскільки вважає, що строк звернення з позовом у позивача закінчився ще задовго до введення на території України карантину, а саме – 12 лютого 2020 року. Вважає, що наведеними апелянтом доводами та доказами не доведено поважності причин пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом, а також такі докази не свідчать, що пропуск строку на подання позову дійсно пов`язаний з об`єктивно непереборними обставинами та/або істотними перешкодами, а тому відсутні належні та обгрунтовані підстави для задоволення вимог позивача щодо поновлення строку на подання позову у цій справі. Просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а оскаржувану ухвалу залишити без змін. 
Представник позивача (апелянта) – Цукорник С. Г. в судовому засіданні підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просила скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду справи до суду першої інстанції.
Представник третьої особи -  Кравчук О. А. у судовому засіданні заперечила доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції законними та обґрунтованими. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін. 
Представник відповідача у судове засідання не прибув, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлений належним чином, а тому суд вважає можливим проведення розгляду справи у відсутності представника відповідача за наявними в справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.
Заслухавши суддю-доповідача та пояснення представника позивача (апелянта) і представника третьої особи, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.
Залишаючи позов без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що  поважних причин пропуску строку звернення до адміністративного суду, які б унеможливлювали і не залежали б від волі позивача своєчасно звернутись за судовим захистом, останній не навів, а суд не знайшов. З огляду на встановлені обставини суд вважав, що позивач пропустив строк звернення до суду з позовом про визнання протиправними та скасування спірних наказів без поважних причин.
Даючи правову оцінку такому висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
За правилами статей 123 та 169 КАС України суд зобов`язаний перевірити дотримання позивачем строків звернення до суду, які передбачені статтею 122 КАС України.
Під строком звернення до адміністративного суду розуміється строк, протягом якого особа має право звернутися з позовом і розраховувати на одержання судового захисту.
За змістом статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
За загальним правилом обчислення строків звернення до суду здійснюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав.
Так, Верховний Суд у постанові від 23 квітня 2020 року у справі №813/3756/17 досліджував питання строків звернення до адміністративного суду. Зокрема, суд зазначив, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день винесення рішення, яке оскаржується, якщо воно приймалося за участю особи, або день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії.
Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
При цьому для цілей застосування правил статті 122 КАС України «повинна була дізнатися» необхідно розуміти, зокрема у випадках, коли особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, що б дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені; рішення скероване на її адресу поштовим повідомленням, яке вона відмовилася отримати або не отримала внаслідок неповідомлення відправника про зміну місця проживання; про порушення її прав знали представник, працівники, партнери, близькі особи.
Поважними причинами необхідно розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася із адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Питання поважності причин пропуску строку звернення до суду є оціночним та залежить від доказів, якими підтверджуються обставини та підстави такого пропуску.
Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Таким чином, з наведеного вище можна дійти висновку про те, що поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.
Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки встановлені законом.
Також колегія суддів звертає увагу на те, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.
Необхідно зауважити на тому, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Верховний Суд у постанові від 23 жовтня 2020 року (справа №340/1225/20) зазначив, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.
Законодавче обмеження строку звернення до суду з позовом, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.
Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду з відповідним позовом, за витіком яких правовідносини вважаються усталеними.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України").
Поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд судді, суду. 
Колегія суддів зауважує, що норми КАС України не містять виключень або підстав для звільнення учасників процесу від обов`язку надавати докази до суду та доводи ті обставини, які є підставами для поновлення пропущеного строку звернення до суду. Особа, яка заявляє клопотання, згідно з частиною першою статті 77 КАС України повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що пропуск такого строку дійсно пов`язаний з об`єктивно непереборними обставинами чи істотними перешкодами.
Надаючи правову оцінку обставинам пропуску строку звернення до суду, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що предметом позову у справі є визнання протиправними та скасування наказу Департаменту містобудування Львівської міської ради від 31 липня 2013 року № 236 «Про затвердження містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки на будівництво Національним університетом «Львівська політехніка» багатоквартирного житлового будинку з вбудованими господарськими приміщеннями та підземним паркінгом на вул. Академіка Є. Лазаренка, 42 у м. Львові» та наказу Департаменту містобудування Львівської міської ради від 04 березня 2015 року № 66 «Про затвердження містобудівних умов та обмежень на будівництво Національним університетом «Львівська політехніка» багаторівневого надземного паркінгу на вул. Академіка Є. Лазаренка для працівників університету».
Як стверджується матеріалами справи, мешканці будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , зокрема, і позивач 29 липня 2019 року стали свідками початку здійснення будівельних робіт на території між будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що мешканці будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , в тому числі позивач, звертаючись до Львівської міської ради із запитом на отримання публічної інформації від 31 липня 2019 року, просили міську раду надати спірний наказ департаменту містобудування Львівської міської ради № 236 від 31 липня 2013 року. 
Листом № 4-21101-1156 від 12 серпня 2019 року управлінням архітектури та урбаністики департаменту містобудування Львівської міської ради було надано мешканцям будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , в тому числі позивачу, спірні накази з додатками (а.с.39-50 т.1). 
Вказаний лист Управління скерований на електронну пошту, зазначену мешканцями будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , в тому числі позивачем, у запиті та отриманий ними 12 серпня 2019 року.
Колегія суддів не приймає до уваги покликання представника позивача на те, що позивачу не було відомо про оскаржувані накази 12 серпня 2019 року, так як 12 серпня 2019 року саме він таких не отримував, оскільки такі спростовуються матеріалами справи, зокрема на усіх запитах щодо отримання відповідних документів щодо цього будівництва, підписному листі щодо ініціювання громадського слухання, проведення громадських слухань 28 серпня 2019 року тощо міститься прізвище ОСОБА_2 , мешканка кв. АДРЕСА_3 , де і мешкає позивач, крім того, з протоколу громадських слухань від 28 серпня 2019 року вбачається, що позивач є одним із членів ініціативної групи, де мешканці обговорювали питання забудови між будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .
Таким чином, 12 серпня 2019 року позивач дізнався про спірні накази №236 від 31 липня 2013 року та №66 від 04 березня 2015 року, а тому, як правильно зазначив суд першої інстанції, останнім днем строку звернення до суду з позовом про визнання протиправними та скасування спірних наказів є 12 лютого 2020 року. Разом з тим, позивач звернувся в суд з позовом лише 07 липня 2020 року.
Покликання позивача на те, що відсутність у нього містобудівного розрахунку з техніко-економічними показниками унеможливлювало належне обґрунтування оскарження до суду спірних наказів, судом першої інстанції правильно оцінено критично, оскільки, як вбачається із запиту від 01 серпня 2019 року до Львівської міської ради мешканців будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , в тому числі позивача, останні просили міську рада надати спірний наказ департаменту містобудування Львівської міської ради № 236 від 31 липня 2013 року, однак у запиті не порушувалось питання щодо надання саме містобудівного розрахунку з техніко-економічними показниками. 
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що 12 серпня 2019 року листом № 4-21101-1156 управління архітектури та урбаністики департаменту містобудування Львівської міської ради надало мешканцям будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , в тому числі позивачу, запитуваний спірний наказ Департаменту містобудування Львівської міської ради № 236 від 31 липня 2013 року, а також наказ Департаменту містобудування Львівської міської ради № 66 від 04 березня 2015 року з додатками.
Таким чином, враховуючи покликання самого позивача на те, що він разом з іншими мешканцями 29 липня 2019 року стали свідками початку здійснення будівельних робіт на території між будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , одразу ж вчинення активних дій на отримання відповідної інформації про це будівництво, а також отримання, зокрема, і позивачем оскаржуваних наказів №236 від 31 липня 2013 року та №66 від 04 березня 2015 року - 12 серпня 2019 року, тому, на думку колегії суддів, 12 серпня 2019 року є початком перебігу строку звернення до суду з позовом.
Покликання апелянта, як на поважну причину пропуску строку звернення до суду з цим позовом, отримання усіх необхідних документів для обгрунтування позовних вимог у частині протиправності прийнятих оскаржуваних наказів, колегія суддів відхиляє і вважає, що тривалий період на очікування відповіді на адвокатський запит не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду, оскільки такі обставини не перешкоджали позивачу скористатися правом звернення до суду у встановлені строки та за потреби надати додаткові докази у ході розгляду справи.
Таким чином, доводи апелянта про те, що відсутність у нього містобудівного розрахунку з техніко-економічними показниками унеможливлювало обґрунтування оскарження до суду містобудівних умов та обмежень, а тому було істотною перешкодою для звернення до суду з відповідним позовом, спростовуються наведеними вище мотивами.
Разом з тим, як правильно зазначив суд першої інстанції, позивач не надав достатніх і належних доказів, які б підтверджували, що у період з 12 серпня 2019 року по 12 лютого 2020 року існували об`єктивно непереборні, істотні обставини, перешкоди чи труднощі, що унеможливили своєчасне звернення позивача до адміністративного суду з позовом про визнання протиправними та скасування спірних наказів.
Щодо доводів апелянта про те, що у зв`язку з введенням карантину в період з 12 березня до 31 липня 2020 року на усій території України, зупинено перебіг усіх процесуальних строків, в тому числі строків на подання позову до адміністративного суду, то як правильно зазначено судом першої інстанції, карантин почався після закінчення шестимісячного строку звернення до суду – 12 лютого 2020 року, а тому вказані доводи колегія суддів до уваги не приймає.
Також доводи апелянта про те, що суд першої інстанції автоматично визнав поважними причини пропуску звернення до суду, відкривши провадження у справі, і не вказуючи про це в ухвалі про залишення позову без руху, а тому, залишаючи позовну заяву без розгляду після відкриття провадження у справі, суд порушив принцип res judicata, колегія суддів зазначає наступне.
За приписами пункту 5 частини 1 статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).
Відповідно до частини 3 статті 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Частиною 4 статті 9 КАС України встановлено, що суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
Вищенаведені правові положення свідчать про те, що питання дотримання позивачем строку звернення з позовом з`ясовується судом на стадії відкриття провадження у справі, і якщо пропуск такого строку для суду є очевидним, такий позов підлягає залишенню без руху. Втім, законодавець допускає ймовірність виявлення судом факту недотримання строку звернення до суду і після відкриття провадження у справі, внаслідок чого позов може бути залишений без розгляду. При цьому приписи статті 123 КАС України передбачають право особи подати заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду з наведенням поважних причин такого пропуску.
Таке право особи має бути реалізоване шляхом проведення судом підготовчого судового засідання з метою з`ясування відповідної позиції позивача з приводу пропуску ним строку звернення до суду з наданням йому можливості навести поважні причини такого пропуску.
Таким чином, суд першої інстанції у підготовчому засіданні, визнавши неповажними причини пропуску звернення до суду та залишивши позову заяву розгляду, діяв відповідно до вимог КАС України.
Аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду у зв`язку із пропуском строку звернення до суду, а наведені причини не є поважними, оскільки лише наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку звернення до суду з поважних причин, разом з тим, у цій справі позивачем таких не наведено. 
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги позивача не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Суд також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі “Серявін та інші проти України” (заява N 4909/04 від 10 лютого 2010 року): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (Ruiz Torija v.) від 09 грудня 1994 року, серія A,303-A, п. 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін.
Керуючись ст. 242, 243, 250, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд –

                                                         п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2020 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі № 380/5249/20 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	О. І. Мікула 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	А. Р. Курилець  	
Повне судове рішення складено 01 березня 2021 року.