КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
Унікальний №369/10153/2016                                                                                                                   Головуючий в 1 інстанції - Ковальчук Л.М,
апеляційне провадження №22-ц/824/3722/2021                                                                          Доповідач - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
09 лютого 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Немудрої Ю.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 листопада 2020 року  
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа: Приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Герасимів Юлія Вадимівна про поділ майна подружжя, визнання недійсним договору купівлі-продажу Ѕ частини житлового будинку, витребування майна у добросовісного набувача,  
 
встановив:
 
В листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_3 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, мотивуючи свої вимоги тим, що 03 лютого 1989 року між ним і ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб у відділі ЗАГС Ленінського району м. Києва. 
У вказаному шлюбі народився у сторін син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
ОСОБА_2 стверджував, що шлюбний договір між ним та ОСОБА_3 не був укладений.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 листопада 2013 року вказаний шлюб між сторонами було розірвано.
Зі слів ОСОБА_2 , за час згаданого шлюбу за його особисті кошти було набуто на ім`я ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , при цьому він надавав згоду на укладання договору купівлі-продажу даної квартири.
ОСОБА_2 стверджував, що ОСОБА_3 за час шлюбу ніде не працювала, особистого доходу не мала.
ОСОБА_2 вказував, що з часу розлучення він змушений проживати зі своєю матір`ю та двома сестрами в однокімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . 
ОСОБА_3 протиправно здає їх спільну квартиру в оренду.
Оскільки спірна квартира була набута під час шлюбу сторін, ОСОБА_2 вважав, що це майно повинно бути поділено і за ним має бути визнано право власності на її 1/2 частину.
Просив поділити у рівних частинах майно у вигляді квартири АДРЕСА_1 , яке є об`єктом його та ОСОБА_3 права спільної сумісної власності та визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, визнання недійсним договору купівлі-продажу Ѕ частини житлового будинку, витребування майна у добросовісного набувача, мотивуючи свої вимоги тим, що за період вище згаданого шлюбу нею та ОСОБА_2 було набуто:
27 листопада 1996 року 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_3 ;
28 вересня 2001 року квартиру АДРЕСА_1 .
28 грудня 2016 року ОСОБА_3 дізналась, що 1/2 частина житлового будинку АДРЕСА_3 , що є їх з ОСОБА_2 спільною сумісною власністю, була одноособово відчужена останнім на підставі договору купівлі-продажу від 12 грудня 2016 року ОСОБА_1 
ОСОБА_3 стверджувала, що на вказаний продаж згоди не давала.
З урахуванням збільшених позовних вимог ОСОБА_3 просила, визнати 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_3 об`єктом спільної сумісної власності подружжя. 
Визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_3 , укладений 12 грудня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Герасимів Ю.В. 
Визнати в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_3 . 
Витребувати у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_3 .   
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 листопада 2020 року первісний позов задоволено.
Поділено у рівних частинах майно у вигляді квартири АДРЕСА_1 , яке є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
Вирішено питання про судові витрати.
Зустрічний позов задоволено.
Визнано 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_3 об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
Визнано недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_3 , укладений 12 грудня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Герасимів Ю.В.
Визнано в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_3 .
Витребувано у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_3 .
Вирішено питання про судові витрати.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилався на те, що інформація про реєстрацію шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в справі відсутня, так як такий шлюб ніколи не укладався.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 листопада 2013 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , а не ОСОБА_3 .
У зв`язку з цим, суд безпідставно, без належних доказів, визнав в рішенні, що спірні квартира АДРЕСА_1 та Ѕ частина житлового будинку АДРЕСА_3 є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
З інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28 грудня 2016 року та матеріалів нотаріальної справи вбачається, що 12 грудня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Герасимів Ю.В. за реєстровим №4578.
Згоди на такий продаж ОСОБА_6 ОСОБА_2 надано не було, останній подав нотаріусу заяву, в якій вказав, що відчужуване майно є його особистою власністю.
З матеріалів справи не вбачається, що ОСОБА_6 була співвласником житлового будинку АДРЕСА_3 .
Зазначив, що він придбав у ОСОБА_2 за відплатним договором Ѕ частину будинку, яку ОСОБА_2 не мав права відчужувати без згоди його колишньої дружини ОСОБА_5 , про що ОСОБА_1 , як набувач цього майна не знав і не міг знати.
12 грудня 2016 року ОСОБА_2 подав нотаріусу заяву, в якій стверджував, що Ѕ частина будинку є його особистою власністю.
ОСОБА_3 мала право витребувати ј частину будинку від ОСОБА_1 , як набувача лише у разі, якщо майно: ј частина будинку була нею загублена, або загублена ОСОБА_2 , якому вона передала ј частину будинку у володіння; ј частина будинку була викрадена у неї, або в ОСОБА_2 , якому вона передала ј частину будинку у володіння; ј частина будинку вибула з володіння ОСОБА_3 або ОСОБА_2 , якому вона передала ј частину будинку у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
З паспорту ОСОБА_3 вбачається, що вона з 04 лютого 2015 року в житловому будинку АДРЕСА_3 не проживає і не зареєстрована, а зазначена реєстрація в квартирі АДРЕСА_1 .
Тобто, ј частина спірного будинку ОСОБА_5 не була загублена, не була викрадена, та ј частина будинку не вибула з володіння ОСОБА_5 та її колишнього чоловіка ОСОБА_2 , якому вона передала майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Суд першої інстанції своїм рішенням породив новий спір між колишнім подружжям ОСОБА_7 та добросовісним набувачем ОСОБА_1 .
Будинок, який він придбав, на момент придбання і на момент ухвалення рішення став зовсім іншим, як за площею, так і за вартістю. І на момент ухвалення рішення власником земельної ділянки є ОСОБА_1 .
Також ОСОБА_1 є власником іншої Ѕ частини будинку, придбаної ним за тим же договором купівлі-продажу у ОСОБА_8 від 12 грудня 2016 року.
Зазначає, що з урахуванням правової позиції викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року (справа №372/504/17), правильним рішенням було б стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 грошових коштів в рахунок компенсації вартості ј частини житлового будинку АДРЕСА_3 .
Просив скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 листопада 2020 року в частині задоволення зустрічного позову, а саме:
- визнання недійсним договору купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_3 , укладений 12 грудня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Герасимів Ю.В.
- визнання в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_3 .
- витребування у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_3 . 
Ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким в порядку поділу майна подружжя стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 в рахунок компенсації вартість ј частини житлового будинку АДРЕСА_3 .
В іншій частині рішення залишити без змін.
На апеляційну скаргу ОСОБА_2 подав відзив, посилаючись на те, що доводи та обґрунтування апеляційної скарги суперечать нормам законодавства.
Будь-яких доказів, які б обґрунтовували доводи апеляційної скарги апелянтом не надано.
Просив залишити рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 листопада 2020 року без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 03 лютого 1989 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб у відділі ЗАГС Ленінського району м. Києва за актовим записом №37.
У вказаному шлюбі у сторін народився син, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 листопада 2013 року вказаний шлюб між сторонами було розірвано.
За час шлюбу, 27 листопада 1996 року було придбано на ім`я ОСОБА_2 Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу будинку, посвідченого державним нотаріусом Києво-Святошинської державної районної нотаріальної контори Київської області за реєстровим №4084. Вказане майно було зареєстроване в КП «Києво-Святошинське бюро технічної інвентаризації».
Також, 28 вересня 2001 року було придбано на ім`я ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Федотовою О.В. за реєстровим №6460. Вказане майно було зареєстроване в КП «Києво-Святошинське бюро технічної інвентаризації».
З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28 грудня 2016 року та матеріалів нотаріальної справи вбачається, що 12 грудня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Герасимів Ю.В. за реєстровим №4578.
Згоди на такий продаж ОСОБА_3 ОСОБА_2 надано не було. Останній подав нотаріусу заяву, в якій вказав, що відчужуване майно є його особистою власністю.
Ухвалюючи рішення про задоволення первісного та зустрічного позовів, суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно було придбане саме за час шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Сторонами  не було надано належних та допустимих доказів того, що спірне майно було набуто ОСОБА_2 або ОСОБА_3 за їх особисті кошти.
Оскільки ОСОБА_2 відчужив ОСОБА_1 Ѕ частину спірного житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу без згоди ОСОБА_3 , якій ця частина житлового будинку також належить на праві спільної сумісної власності, то суд прийшов до висновку, що вказаний договір є недійсним, а належна ОСОБА_3 частина цього будинку повинна бути витребувана у ОСОБА_1 на її користь.
З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.
Так, частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). 
У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. 
У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. 
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
У статті 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. 
Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.
Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. 
Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 
Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно зі ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. 
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
У ст. 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). 
Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. 
Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.
Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. 
Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. 
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Частиною 4 ст. 369 ЦК України визначено, що правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
У відповідності до ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. 
У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. 
За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. 
У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. 
Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Згідно зі ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. 
Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. 
Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Відповідно до ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України. 
Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. 
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. 
Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. 
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. 
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. 
Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. 
Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.
З урахуванням ч.ч. 1-3 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. 
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. 
Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. 
Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. 
Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Згідно зі ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). 
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 
При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. 
За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. 
Отже, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
У пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. 
Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК України,    ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
З урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року (справа №183/1617/16), власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.
З огляду на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 21 листопада 2018         року (справа №372/504/17), підтверджено абсолютну презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. 
Ця презумпція може бути спростована одним із подружжя. 
Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
У цій же постанові Великої Палати Верховного Суду було вказано, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.
Велика Палата вказала на те, що укладення договору без згоди другого з подружжя свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. 
При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.
Зважаючи на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 15 червня 2020 року (справа №430/1281/14), при розгляді спорів про відчуження одним із подружжя спільного майна без згоди іншого з подружжя слід передусім визначитися з об`єктом, тобто з тим, що відчужується. 
Предмет правочину є іншою правовою категорією, а саме об`єктом, а не його частиною. 
Відчуження спільного майна відбувається за згодою співвласників, а відчуження частки лише за її наявності (після зміни правового режиму спільного майна подружжя зі спільної сумісної на спільну часткову). 
У такому разі співвласник вправі самостійно розпорядитися своєю часткою, але з додержанням вимог ст. 362 ЦК України про переважне право купівлі частки (якщо відчуження частки відбувається на підставі договору купівлі-продажу). 
Якщо об`єкт належить на праві спільної сумісної власності кільком особам, то право власності кожного зі співвласників у спільній сумісній власності поширюється на весь об`єкт. 
Отже, передати у власність можна лише весь об`єкт. 
Тому договір дарування спільного сумісного майна подружжя, укладений без згоди іншого з подружжя, є недійсним у цілому.
У відповідності до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин,суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на норми закону, які регулюють спірні відносини, прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення первісного та зустрічного позовів, оскільки в ході розгляду справи, сторонами не було надано доказів того, що спірне майно є особистою власністю одного з подружжя.
Викладені в апеляційній скарзі доводи, зокрема, щодо того, що будинок який придбав ОСОБА_1 на момент винесення рішення став іншим, у зв`язку з чим з ОСОБА_2 підлягає стягнення на користь ОСОБА_3 ј частина вартості спірного житлового будинку, не спростовують висновків суду першої інстанції.
Так, з наданих відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 товарних та фіскальних чеків, накладних, рахунків, фотографій не можна встановити, що останні стосуються предмета доказування.
Належних доказів здійснення ОСОБА_1 законної реконструкції спірного житлового будинку АДРЕСА_3 матеріали справи не містять.
Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
З урахуванням вищезазначеного, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 листопада 2020 року підлягає залишенню без змін.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови виготовлено 12 лютого 2021 року.

 
Суддя-доповідач                                                      К.П. Приходько

Судді                                                                         С.О. Журба

Т.О. Писана