ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

26 січня 2021 року                                                        
м.Суми
Справа №586/571/20 
Номер провадження 22-ц/816/29/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Левченко Т. А. 
за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М., 
сторони:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Середино-Будського районного суду Сумської області від 15 вересня 2020 року в складі судді Темірова Ч.М., ухваленого в м. Середина-Буда, повний текст якого складено 18 вересня 2020 року,

в с т а н о в и в:

09 липня 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання її втратившою право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги мотивовано тим, що заявнику належить житловий будинок, відповідачка є його колишньою дружиною та вже більше двох років у спірному будинку не проживає. Реєстрація відповідачки створює перешкоди позивачу у реалізації права власності на житло, оскільки порушує правомочність користування та розпоряджання його власністю, він змушений сплачувати щомісячні поточні комунальні рахунки з урахуванням непроживаючої зареєстрованої особи, не може повноцінно скористатися субсидією по оплаті комунальних послуг, а тому просить суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Рішенням Середино-Будського районного суду Сумської області від 15 вересня 2020 рокупозов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 840,80 грн судового збору.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на неповне з`ясування судом обставин у справі, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. При цьому вказує, що будинок є спільною власністю колишнього подружжя, оскільки був реконструйований за спільні кошти під час шлюбу.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить скаргу відповідачки залишити без задоволення, а рішення суду – без змін. Позивач зазначає, що він є одноособовим власником будинку, а його колишня дружина жодних прав на це житло не має. Також вказує на відсутність жодних доказів про реконструкцію будинку.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представника – адвоката Кандюкова Г.Г., переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 27 серпня 1999 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Середино-Будського районного суду Сумської області від 18 серпня 2017 року розірвано (а.с. 9).
ОСОБА_1 03 квітня 2009 року безоплатно набув у власність житловий будинок з будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 від дарувальника ОСОБА_3 (а.с. 6, 7, 8).
Рішенням Зноб-Новгородської селищної ради Середино-Будського району Сумської області «Про надання дозволу на реконструкцію приватного житлового будинку садибного типу та прибудову до нього» від 26 січня 2009 року № 02 ОСОБА_3 , тобто батьку позивача ОСОБА_1 , надано дозвіл на реконструкцію приватного житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 31).
Доказів реконструкції зазначеного будинку сторонами у справі під час їх проживання у зареєстрованому шлюбі матеріали справи не містять.
Копією акта про встановлення фактичного місця проживання громадян від 02 липня 2020 року № 17 відділу «ЦНАП» Зноб-Новгородської селищної ради Середино-Будського району Сумської області, підписаного депутатом округа № 9, ДОП Середино-Будського ВП ГУНП в Сумській області та сусідами підтверджується, що у житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , однак остання у будинку не проживає з 2018 року (а.с. 11).
Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні фактично визнала факт непроживання у спірному будинку з 2018 року, проте зазначила, що позивач чинить їй перешкоди у вільному користуванні житловим будинком, а також зазначала, що зняття її з реєстрації місця проживання у будинку може стати причиною відмови у набутті громадянства України.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що відповідачка ОСОБА_2 , як колишня дружина позивача, зареєстрована та проживала у будинку АДРЕСА_2 як член сім`ї власника житла. Оскільки після розлучення відповідачка втратила статус члена сім`ї власника житла, з наявністю якого існувало відповідне сервітутне право, тому місцевий суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 також втратила і право користування спірним житлом.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до положень статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Відповідно до ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.
Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідачка в житловому будинку була зареєстрована як дружина власника, тобто як член сім`ї у розумінні ст. 64 ЖК України і набула за час подружнього життя права користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Проте, після розірвання шлюбу з позивачем, як одноособовим власником житлового будинку, відповідачка з 2018 року у будинку не проживала. Доказів на підтвердження того, що сторони з 2018 року проживають однією сім`єю, ведуть спільне господарство та пов`язані спільним побутом матеріали справи не містять, тобто відсутні докази про те, що відповідачка ОСОБА_2 є членом сім`ї позивача ОСОБА_1 . Під час розгляду справи відповідач не заперечувала, що забрала з будинку всі свої речі, створила нову сім`ю і проживає в іншому населеному пункті.
Проте, враховуючи, що після розірвання шлюбу відповідач з 2018 року в будинку не проживає, наявність поважних причин для цього чи створення перешкод позивачем для проживання відповідача належними доказами не підтверджується, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову.
Доводи відповідачки ОСОБА_2 про те, що будинок було реконструйовано, тобто нерухоме майно є спільною сумісною власністю колишнього подружжя належними доказами не підтверджені.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду першої інстанції про задоволення позову є законним, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції за вказаних вище підстав не спростовують.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Середино-Будського районного суду Сумської області від 15 вересня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - В.І. Криворотенко

Судді: О.Ю. Кононенко

Т.А. Левченко