Єдиний унікальний номер 243/13432/19 
Номер провадження 22-ц/804/746/21        

П О С Т А Н О В А
Іменем  У К Р А Ї Н И

31 березня 2021 року Донецький апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача         Никифоряка Л.П.
суддів            Гапонова А.В., Новікової Г.В. 
за участі секретаря судового засідання   Ротар Я.Б.

розглянувши відкрито в залі судових засідань Донецького апеляційного суду в м. Бахмут справу що виникла з сімейних правовідносин за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі  третіх осіб Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації та Служби у справах дітей Виконавчого комітету Миколаївської міської ради Слов`янського району Донецької області про визначення місця проживання малолітньої дитини, в якій подано апеляційну скаргу ОСОБА_1 , через представника ОСОБА_3 на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 27 листопада 2020 року (головуючий у суді 1 інстанції Пронін С.Г.),  –     
В С Т А Н О В И В:

19 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання з мамою малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вказуючи, що дитина більш прихильна до неї, а батько не може створити нормальних умов для життя дитини, оскільки не працює та не має доходу. Також відповідач не приділяє належної уваги дитині і не надає необхідного догляду, оскільки не уклав декларації з сімейним лікарем і не зробив необхідні щеплення.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 27 листопада 2020 року відмовлено в задоволенні позовних вимог. 
Правові підстави для відмови в позові суд вбачав в наявності обставин щодо віку ОСОБА_4 , який тривалий час проживав з батьком в належній йому квартирі, в якій створені всі необхідні умови для нормального життя та розвитку дитини.
Суд першої інстанції вважав що орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради Слов`янського району Донецької області дійшов висновку про необхідність залишення місця проживання дитини з батьком з огляду на обставини прихильності дитини до нього; та суд вважав, що саме це якнайкраще відповідає інтересам дитини та є вирішальним для розгляду даної справи.

З рішенням суду не погодилась позивач, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 висловила вимогу про скасування рішення та ухвалення нового про визначення місця проживання сина з мамою. 
В обґрунтування скарги заявник посилалась на те, що суд при вирішенні цього спору не врахував того, що малолітня дитина не повинна розлучатися з мамою. 
На думку заявника апеляційної скарги факт її мешкання у великому місті надає можливість для розвитку дитини, розширення його кругозору та створює умови і надає доступ до якісних послуг у всіх сферах життя. Також заслуговує на увагу та обставина, що дохід мами суттєво перевищує дохід батька, що в свою чергу забезпечить вищій рівень життя для дитини. 
Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявника полягало також в тому, що суд не дав правової оцінки тим обставинам що відповідач обмежує спілкування матері з дитиною і наявність даної обставини не відповідає інтересам дитини.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечував проти апеляційної скарги, заявляв що обставини якими позивач обґрунтовувала свої вимоги не узгоджуються із обставинами у справі, зокрема варто враховувати, що ОСОБА_1 мешкає в орендованій однокімнатній квартирі з співмешканцем, що не відповідає інтересам дитини. Також, на думку відповідача, не узгоджується із інтересами дитини та обставина що дитина не влаштована в дитячий садок в м. Києві.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши пояснення позивача та її представника ОСОБА_5 , відповідача та його представника ОСОБА_6 , за відсутності третіх осіб, повідомлених про час та місце судового розгляду належним чином, які звернулися до суду із заявами про розгляд справи без їх участі, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_4 , батько ОСОБА_7 та мати ОСОБА_1 /копія свідоцтва про народження а.с.7/.

З 18 грудня 2015 року місце проживання ОСОБА_4 зареєстроване в квартирі АДРЕСА_1 /а.с.122/.

Акт обстеження умов проживання в квартирі АДРЕСА_1 містить інформацію про те, що батько ОСОБА_2 створив усі необхідні та належні умови для виховання, проживання та розвитку ОСОБА_8 /а.с.121/.

Відповідь Слов`янської міської ради від 20 серпня 2019 року містить інформацію про те, що ОСОБА_4 не проживає по місцю реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 ; також у відповіді зазначено, що батько дитини ОСОБА_2 не звертався до КНП СМР «ЦПМСД м. Слов`янська» з приводу укладення декларації з сімейним лікарем для малолітньої дитини та останньому не проводились щеплення з 31 травня 2019 року по час підготовки відповіді /а.с.16/.     

За інформацією Служби у справах дітей Донецької облдержадміністрації  малолітній ОСОБА_4 проживає з батьком ОСОБА_2 в будинку АДРЕСА_2 /а.с.18/.

ОСОБА_1 02 червня 2019 року зверталась до правоохоронних органів із заявою щодо неповернення їй як матері, чоловіком ОСОБА_2 сина ОСОБА_8 /а.с.10/.

Також з питань захисту своїх прав ОСОБА_1 зверталась до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, згідно відповіді представника якого питання про визначення місця проживання дитини віднесено до повноважень органу опіки та піклування за місцем проживання дитини або до суду за місцем проживання або перебування відповідача /а.с.11-13/.

Офіс Президента України у відповіді на звернення ОСОБА_1 стверджував про те, що є недопустимим вчинення перешкод у спілкуванні між мамою та малолітньою дитиною /а.с.15/. 

Згідно довідки Дошкільного навчального закладу (ясла-садок) № 752 Деснянського району міста Києва від 26 серпня 2019 року ОСОБА_1 , яка проживає в квартирі АДРЕСА_3 , прийняла запрошення та надала згоду щодо зарахування в даний заклад сина ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.20/.

Характеристика на ОСОБА_1 від 09 червня 2019 року, довідка про її доходи та місце роботи, а також копія трудової книжки містять відомості про те, що остання працює у Державній казначейській службі, позитивно характеризується за місцем роботи і має сталий заробіток розмір якого за січень-липень 2019 року склав 107726,44грн /а.с.21-27/.

Акт обстеження умов проживання Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації № 178 від 04 вересня 2019 року містить відомості про те, що в квартирі АДРЕСА_3 чисто, прибрано, мається побутова техніка, дитяче ліжко, шафа та стіл для дитини, яка на час огляду за даною адресою не проживала /а.с.27/.

Довідка про доходи Комунального підприємства Миколаївської міської ради від 23 червня 2020 року містить відомості про те, що ОСОБА_2 працював у даному підприємстві з 13 лютого 2020 року по 12 травня 2020 року на посаді економіста 2к та мав сталий дохід з лютого по травень 2020 року в загальному розмірі 20277,39грн /а.с.21-27/.

Висновок виконавчого комітету Миколаївської міської ради Слов`янського району Донецької області на підставі з`ясованих обставин містить інформацію про те, що батько ОСОБА_2 створив всі необхідні умови для повноцінного виховання та проживання ОСОБА_8 , при цьому зазначено: про прихильність малолітньої дитини, який постійно проживає з батьком, до останнього; дитина відвідує ясла-садочок; та має комфортні умови проживання з батьком /а.с.116-129, 149-150, 169/.

Комісія з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Миколаївської міської ради Слов`янського району Донецької області 10 лютого 2020 року рекомендувала при вирішенні питання щодо визначення місця проживання ОСОБА_4 взяти до уваги подання Служби у справах дітей Миколаївської міської ради та визначити місце проживання дитини з батьком ОСОБА_2 в будинку АДРЕСА_2 /а.с.120/.

У висновку Дніпровської районної в місті Києві Державної Адміністрації від 09 вересня 2020 року висловлена вимога щодо проведення додаткової Комісії за участі матері дитини для надання об`єктивного висновку про визначення місця проживання дитини, з урахуванням думки матері ОСОБА_1 /а.с.158-159/.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції вірно визначився із характером спірних правовідносин та застосував належні норми матеріального права, однак неправильно тлумачив закон і не взяв до уваги обставин що мають значення для справи.

Вирішуючи спір, суд керувався положеннями сімейного кодексу України /надалі СК України/. 

Статтями 141, 157, 160 та 161 СК України визначено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини; питання виховання дитини вирішується батьками спільно та місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. 

У випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом та під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. 

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, під час якого, ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_4 та з часу фактичного припинення шлюбних відносин з березня 2017 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 син проживав з мамою та з початку червня 2019 року з батьком, який без згоди матері перемістив сина по місцю свого проживання, чого сторони не заперечували в ході розгляду справи апеляційним судом. 

Частина перша статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 р. N 2402-III проголошує, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Як вбачається із встановлених у справі обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами, кожен з батьків створив належні умови для проживання, виховання та належного утримання дитини; кожен з батьків працює, має заробіток та відсутні відомості з приводу неналежної поведінки батьків чи щодо вчинення ними дій які можуть загрожувати дитині.

У даній справі сторони не заперечували обставин щодо проживання дитини з батьком протягом певного часу з червня 2019 року та саме наявність зазначеної обставини суд вважав вирішальною та необхідність залишення дитини з батьком  пов`язував із тим що дитина звикла до певних умов проживання та виховання, відвідує дитячий садок.

Однак, суд не дослідив обставини щодо того чи прижилася дитина в новому середовищі в будинку АДРЕСА_2 після зміни місця проживання дитини самостійно батьком, та в рамках предмету доказування, суд не дослідив чи не порушуються права матері піклуватися про дитину, що належить їй за законом та не з`ясував чи створені умови для того, щоб ці права ефективно здійснювались та з огляду на це без оцінки суду залишились обставини що характеризують психічний стан дитини, рівень розвитку дитини, щодо можливості ОСОБА_4 прижитися в новому середовищі за місце проживання матері.

Суд першої інстанції не надав належну оцінку положенням Сімейного кодексу України та не взяв до уваги принцип 6 Декларації прав дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, зокрема у принципі 6, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. 

Згідно частин 7, 8 статті 7 СК під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Ураховуючи викладене та юридичну природу спірних правовідносин, під час вирішення питання щодо місця подальшого проживання дитини, суд не дослідив обставини, якими обґрунтовувались вимоги  позивача та не врахував малолітній вік дитини.

Та разом з тим, обставини щодо ухилення матері від виконання своїх обов`язків чи щодо неналежного виконання батьківських обов`язків не знайшли підтвердження в судовому засіданні, також відсутні обставини, щодо аморальної поведінки матері чи наявності дій які загрожували безпеці дитини, оскільки жодних належних доказів цього, в розумінні положень цивільного процесуального законодавства учасниками справи не надано.

Та виходячи з того, що позивач будучи обізнаною про переміщення сина без її згоди на інше місце проживання вживала дій направлених на усунення порушення своїх прав та повернення сина, та з огляду на існування обставин про звернення матері до правоохоронних органів, уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, офісу Президента України не може йти мова про існування мовчазної згоди останньої на те, щоб син проживав з батьком за іншою адресою.

У той же час, Конвенція про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка підписана 21 лютого 1990 року, набрала чинності та ратифікована Україною 27 вересня 1991 року передбачає обов`язок держави забезпечити те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини; та держава повинна поважати право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини /стаття 9/.

Із наведеного необхідно зробити висновок, про не відповідність висновків суду фактичній стороні справи що є виявом не повного з`ясування судом обставин що мають значення для справи, а повне і всебічне дослідження справи є необхідною умовою ухвалення судом обґрунтованого рішення.

Визначальним у даній справі є не безпосередньо вид чи характеристика умов проживання дитини, яка в малолітньому віці позбавлена материнського спілкування, а те, що фактично вирішення питання про визначення місці проживання дитини відбулось без врахування обставин щодо ставлення матері до цього і без врахування її права піклуватися про дитину.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Фактично Комісією з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Миколаївської міської ради Слов`янського району Донецької області взято до уваги тільки подання Служби у справах дітей Миколаївської міської ради та тим самим не дотримано принципу рівності, який передбачає, що кожен з батьків повинен мати розумну можливість відстоювати свою позицію у питанні визначення місце проживання малолітньої дитини в умовах, які не ставлять його в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Саме з такого розуміння вищезазначених норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не виконав вимоги закону про законність рішення суду та саме неповне з`ясування обставин справи дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 376 ЦПК України задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення суду першої інстанції та визначити місце проживання ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 з мамою ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_3 .
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, - 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. 

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 27 листопада 2020 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини задовольнити. 

Визначити місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з мамою ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_3 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 31 березня 2021 року. 

Судді: