Номер провадження: 22-ц/813/2242/21 
Номер справи місцевого суду: 523/18422/14-ц
Головуючий у першій інстанції Виноградова Н.В.
Доповідач Дрішлюк А. І.
Категорія: 27

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 лютого 2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,
при секретарі судового засідання Павлючук Ю.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа – ОСОБА_4 , про зобов`язання вчинити певні дії та визнання договорів припиненими та за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа – ОСОБА_3 про стягнення боргу, –

ВСТАНОВИВ:

19 листопада 2014 року до Суворовського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , в якій просила договір позики, посвідчений Шепелюк Р.Ю., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 28 липня 2012 року за р.№936, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 — розірвати; Зобов`язати ОСОБА_3 прийняти від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 147710 гривень 64 копійки, що в еквіваленті, станом на 27.06.2013 року складає 18 480 доларів США; Договір іпотеки, посвідчений Шепелюк Р.Ю., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 28 липня 2012 року за р.№938 від 28 липня 2012 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 визнати припиненим - після прийняття ОСОБА_3 грошових коштів за договором позики; Встановити порядок виконання рішення, визначивши, що це рішення у разі його виконання є підставою для виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про арешт предмету іпотеки. Згодом нею було збільшено позовні вимоги, а саме заявлено додаткову вимогу: визнати заяву ОСОБА_3 про отримання від ОСОБА_4 грошової суми в розмірі 22 400 дол. США в рахунок повного погашення зобов`язань ОСОБА_1 за договором позики посвідченим 28.07.2012р. приватним нотаріусом ОМНО Шепелюк Р.Ю. - недійсним. (т.1, а.с 1-18).
28 серпня 2015 року ОСОБА_4 звернувся з зустрічною позовною заявою. Свої вимоги ОСОБА_4 обґрунтував тим, що 19.02.2015 року ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 22 440 дол. США в рахунок повного виконання ОСОБА_4 зобов`язань ОСОБА_1 за договором позики, що підтверджується заявою первинного кредитора за договором позики від 28.07.2012 р. — ОСОБА_3 , яка посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гур`яновою Л.Г. 19.02.2015р., в реєстрі № 254. З урахуванням вищезазначеного, у відповідності до ст. ст. 512, 514, 516 ЦК України фактично відбулася заміна кредитора за Договором позики від 28.07.2012 року та новим кредитором за даним договором позики, починаючи з 19.02.2015р., став ОСОБА_4 , до якого перейшли усі права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Відповідач не виконав свої зобов`язання, загальна сума заборгованості за договором позики від 28.07.2012 р. станом на 27.08.2015 р. перед ОСОБА_4 , яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 , становить 781 313,73 грн., що включає в себе: основний борг у розмірі 468 975,43 грн. (еквівалент 22 000 доларів США станом на 27.08.2015 р. по курсу НБУ 2131,7065 грн. за 100 доларів США); штраф, передбачений п. 8 Договору позики, у розмірі 41 230,79 грн.; пеня, передбачена п. 8 Договору позики, у розмірі 271 107,51 грн. Згодом адвокатом Денисова Г.С. було надано заяву про збільшення позовних вимог, а саме: просив стягнути з відповідачки ОСОБА_1 борг у розмірі 1064742,92 грн., що включає в себе: основний борг у розмірі 554433,13 грн. (еквівалент 22 000 доларів США станом на 23.05.2016 р. по курсу НБУ 2520,1506 грн. за 100 доларів США); штраф, передбачений п. 8 Договору позики, у розмірі 44562,33 грн.; пеня, передбачена п. 8 Договору позики, у розмірі 465747,46 грн (т.1, а.с 113-152).
24 листопада 2016 року рішенням Суворовського районного суду м. Одеси (головуючий-суддя Виноградова Н.В.) в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа — ОСОБА_4 , про зобов`язання вчинити певні дії та визнання договорів припиненими відмовлено. Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення боргу задоволено. Визнано ОСОБА_4 кредитором у зобов`язаннях, що виникли за Договором позики від 28.11.2012р., укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю. 28.07.2012р., реєстровий № 936. Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) борг у розмірі — 781313,73 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 3654 грн (т.2, а.с 110-116).
09 грудня 2016 року представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 подав до Суворовського районного суду м. Одеси апеляційну скаргу на рішення від 24 листопада 2016 року. В скарзі з посилався на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати судове рішення, ухвалити нове про задоволення позову ОСОБА_1 та відмови у задоволенні позову ОСОБА_4 (т.2, а.с 119-137).
10 червня 2019 року до апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_4 адвоката Мхітарян О.С. в якому зазначено, що апеляційна скарга є необґрунтованою, рішення районного суду м. Одеси від 24 листопада 2016 року є законним та таким, що не підлягає скасуванню (т.3 а.с.84-86).
12 червня 2019 року постановою Одеського апеляційного суду (головуючий-суддя Журавльов О.Г., судді Комлева О.С., Кравець Ю.І.) апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2016 року залишено без змін (т.3, а.с 107-116).
23 липня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з Касаційною скаргою на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2016 року та постанову Одеського апеляційного суду від 12 червня 2019 року. В якій просила оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 (т.3, а.с 158-163).
29 квітня 2020 року постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Одеського апеляційного суду від 12 червня 2019 року. В частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа – ОСОБА_3 , про стягнення суми боргу скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2016 року та постанову Одеського апеляційного суду від 12 червня 2019 року залишено без змін (т.3, а.с 158-163). Приймаючи постанову Верховний Суд вказав, що апеляційний суд у порушення статті 382 ЦПК України не перевірив доводів позивача про те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 відсутні домовленості щодо виконання останнім її зобов`язань за договором позики, договір про відступлення права вимоги між ОСОБА_3 (кредитором) та ОСОБА_4 не укладався, а заява ОСОБА_3 від 19.02.2015 року не містить відомостей про те, що ОСОБА_3 передала (відступила) ОСОБА_4 свої права вимоги за договором позики від 28.07.2012 року, укладеним нею із ОСОБА_1 . Касаційний суд зазначив, що апеляційний суд не встановив чи наявні підстави вважати, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір про відступлення права вимоги відповідно до вимог статей 512-514 ЦК України, а також не з`ясував на підставі якого правочину ОСОБА_4 сплатив 19 лютого 2015 року грошові кошти в сумі 22 440 доларів США на користь ОСОБА_3 . 
Ухвалою від Одеського апеляційного суду 22 травня 2020 року цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа – ОСОБА_4 , про зобов`язання вчинити певні дії та визнання договорів припиненими та за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа – ОСОБА_3 про стягнення боргу. Прийнято до провадження (головуючий суддя – Дрішлюк А.І.).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року клопотання представника ОСОБА_4 – ОСОБА_5 – задоволено, ухвалено провести судове засідання, призначене на 25 лютого 2021 року о 10.00 годині в режимі відеоконференції за допомогою програмного забезпечення «EasyCon».
25 лютого 2021 року на електрону пошту апеляційного суду від представника ОСОБА_1 – ОСОБА_6 надійшло клопотання про слухання справи за відсутності апелянта, у який представник апелянта просив апеляційну скаргу у частині незаконності позовних вимог ОСОБА_7 щодо стягнення суми боргу – задовольнити та ухвалити у цій частині нове рішення, про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення боргу.
В судовому засіданні представник третьої особи - Мхітарян О.С. просив залишити апеляційну скаргу без задоволення. 
Інші учасники про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Клопотань про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду відповідно до частини 4 статті 212 Цивільного процесуального кодексу України, від інших учасників справи не надходило.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.
Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.
Апеляційному перегляду підлягає рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2016 року в скасованій постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року частині позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа – ОСОБА_3 , про стягнення суми боргу
Приймаючи рішення у справі у відповідній частині суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до статей 512, 514, 516 ЦК України фактично відбулася заміна кредитора за договором позики від 28 липня 2012 року та, починаючи з 19 лютого 2015 року, новим кредитором став ОСОБА_4 , до якого перейшли усі права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, а оскільки ОСОБА_1 зобов`язання за договором належним чином не виконала, з неї на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню сума боргу розмірі, визначеному згідно з умовами договору та вимогами закону.
Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо того, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов щодо переуступки права вимоги та передача прав первісного кредитора новому кредитору відбулася шляхом оформлення нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_3 , виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що 28 липня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за яким ОСОБА_3 надала ОСОБА_8 у борг грошову суму у розмірі 196 947 грн 52 коп., що в еквіваленті складало 24 640 доларів США за курсом Національного банку України станом на 28 липня 2012 року (т.1 а.с.8-8зворот).
Відповідно до пункту 5 вказаного договору позики, ОСОБА_1 зобов`язалась на вимогу ОСОБА_3 сплачувати боргову суму, що в еквіваленті складає 24 640 доларів США згідно з графіком: суму еквівалентну 440 доларам США з 28 серпня по 30 серпня 2012 року; суму еквівалентну 440 доларам США з 28 вересня по 30 вересня 2012 року; суму еквівалентну 440 доларам США з 28 жовтня по 30 жовтня 2012 року; суму еквівалентну 440 доларам США з 28 листопада по 30 листопада 2012 року; суму еквівалентну 440 доларам США з 28 грудня по 30 грудня 2012 року; суму еквівалентну 22 440 доларам США до 28 січня 2013 року.
У той же день для забезпечення виконання зобов`язань за договором позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_1 передала в іпотеку нежитлові приміщення, загальною площею 39,4 кв. м, розташовані по АДРЕСА_3 (т.1 а.с.9-12зворот). 
Судом також встановлено, що станом на 28 січня 2013 року ОСОБА_1 у рахунок погашення заборгованості за договором позики було передано грошову суму еквівалентну 2 640 доларів США тобто грошове зобов`язань щодо сплати суму еквівалентної 22 440 доларам США до 28 січня 2013 року було виконано не у повному обсязі.
19 лютого 2015 року ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 22 440 доларів США у рахунок повного виконання ОСОБА_4 зобов`язань ОСОБА_1 за договором позики від 28 липня 2013 року, що підтверджується заявою ОСОБА_3 , яка посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гур`яновою Л. Г. 19 лютого 2015 року, в реєстрі № 254.
Скасовуючи постанову Одеського апеляційного суду від 12 червня 2019 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа – ОСОБА_3 , про стягнення суми боргу та передаючи справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що у порушення статті 382 ЦПК України, апеляційний суд не перевірив доводів позивача про те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 відсутні домовленості щодо виконання останнім її зобов`язань за договором позики, договір про відступлення права вимоги між ОСОБА_3 (кредитором) та ОСОБА_4 не укладався, а заява ОСОБА_3 від 19 лютого 2015 року не містить відомостей про те, що ОСОБА_3 передала (відступила) ОСОБА_4 свої права вимоги за договором позики від 28 липня 2012 року, укладеним нею із ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 65). Та зазначив, що апеляційний суд не встановив, чи наявні підстави вважати, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір про відступлення права вимоги відповідно до вимог статей 512-514 ЦК України, а також не з`ясував на підставі якого правочину ОСОБА_4 сплатив 19 лютого 2015 року грошові кошти в сумі 22 440 доларів США на користь ОСОБА_3 .
Тож апеляційний суд при повторному апеляційному перегляді рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2016 року надаючи оцінку доводам апелянтки про те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 відсутні домовленості щодо виконання останнім її зобов`язань за договором позики, а заява ОСОБА_3 від 19 лютого 2015 року не містить відомостей про те, що ОСОБА_3 передала (відступила) ОСОБА_4 свої права вимоги за договором позики від 28 липня 2012 року, укладеним нею із ОСОБА_1 звертає увагу на наступне.
Відповідно до п. 1, 4 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); виконання обов`язку боржника третьою особою. 
Згідно зі статтею 528 ЦК України виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою. У разі невиконання або неналежного виконання обов`язку боржника іншою особою цей обов`язок боржник повинен виконати сам. Інша особа може задовольнити вимогу кредитора без згоди боржника у разі небезпеки втратити право на майно боржника (право оренди, право застави тощо) внаслідок звернення кредитором стягнення на це майно. У цьому разі до іншої особи переходять права кредитора у зобов`язанні і застосовуються положення статей 512-519 цього Кодексу.
Пунктом 4 частини першої статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника третьою особою.
За змістом зазначених норм матеріального права зобов`язання боржника за його волею може бути ним покладено на іншу особу та у випадку виконання зобов`язання іншою (третьою) особою до цієї особи переходять права та обов`язки кредитора у зобов`язанні.
При цьому підставою для виконання третьою особою зобов`язань за боржника є покладення на цю особу такого зобов`язання боржником, як за власною ініціативою так і за попередньою домовленістю цієї особи з боржником.
Таке покладення виконання зобов`язань відповідно до частини першої статті 528 ЦК України є обов`язковим для прийняття кредитором як належного виконання зобов`язань.
Зазначений правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 10 червня 2015 у справі № 6-15цс15.
Відповідно до чч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.
З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України, слід зробити висновок, що позивач, наполягаючи на тому, що фактично відбулася заміна кредитора за Договором позики від 28.07.2012 року та новим кредитором за даним договором позики, починаючи з 19.02.2015р., став ОСОБА_4 , до якого перейшли усі права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, повинен був довести відповідні обставини, тобто або наявність домовленості між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 щодо виконання останнім її зобов`язань, або наявності у ОСОБА_4 будь-яких права на майно ОСОБА_1 , зокрема, на предмет іпотеки, яким було забезпечено позику ОСОБА_1 , які надавали б йому право діяти без згоди боржника, або довести факт укладання договору про відступлення права вимоги між ним та ОСОБА_3 (кредитором).
Однак з матеріалів справи вбачається, що ані у суді першої інстанції, ані протягом першого апеляційного перегляду справи, ані після передання справи в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа – ОСОБА_3 , про стягнення суми боргу касаційним судом на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, на спростування посилань наведених ОСОБА_1 у апеляційній скарзі, ОСОБА_4 жодних належних, допустимих та достатніх доказів, у порушення вимог ст. 12, 76, 77, 80, 81 ЦПК України надано не було.
Так на підтвердження наявності домовленості між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 щодо виконання останнім її зобов`язань, як і наявності у ОСОБА_4 будь-яких права на майно ОСОБА_1 , зокрема, на предмет іпотеки, яким було забезпечено позику ОСОБА_1 , які надавали б йому право діяти без згоди боржника у матеріалах справи взагалі відсутні будь-які докази, що виключає можливість заміни у даних правовідносинах кредитора на підставі п. 4 ч.1 ст. 512 ЦК України у зв`язку із виконанням обов`язку боржника третьою особою.
А щодо долученої ОСОБА_4 до позовної заяви копії заяви кредитора за договором позики ОСОБА_3 , яка посвідчена 19 лютого 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гур`яновою Л. Г., в реєстрі № 254, з якої вбачається, що 19 лютого 2015 року ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 22 440 доларів США у рахунок повного виконання ОСОБА_4 зобов`язань ОСОБА_1 за договором позики від 28 липня 2013 року (т.1 а.с.116), апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
За змістом частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч.1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Заява ОСОБА_3 від 19 лютого 2015 року за своєю природою та змістом, хоч і посвідчена нотаріально, не є правочином у розумінні статті 202 ЦК України та констатує лише факт отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_4 грошей в сумі 22 440 доларів США, що були передані нею ОСОБА_1 за договором позики в рахунок повного виконання ОСОБА_4 зобов`язань ОСОБА_1 за вищевказаним договором позики.
Посилання суду першої інстанції на те, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов щодо переуступки права вимоги та передачі прав первісного кредитора новому кредитору є безпідставними, адже вищенаведена заява ОСОБА_3 від 19 лютого 2015 року взагалі не містить жодних посилань на укладання між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 будь-яких правочинів, а відповідно не містить і їх умов.
Окрім того, апеляційний суд звертає увагу, що судом першої інстанції було помилково ототожнено нотаріальні дій з посвідчення справжності підпису та посвідчення правочину.
Відповідно до вимог п.1, 11 ч.1 34 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси вчиняють такі нотаріальні дії: посвідчують правочини (договори, заповіти, довіреності, вимоги про нотаріальне посвідчення правочину тощо); засвідчують справжність підпису на документах.
Тож чинне законодавства виокремлює посвідчення правочинів та засвідчення справжності підпису на документах як окремі нотаріальні дії.
З заяви ОСОБА_3 від 19 лютого 2015 року вбачається, що приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гуряновою Л.Г. було засвідчено справжність підпису ОСОБА_9 . Жодних посилань на посвідчення нотаріусом будь-якого правочину наведена заява не містить, так само як і не відображає умов немов би укладеного між сторонами договору уступки права вимоги. 
Виходячи з вищевикладеного, апеляційний суд констатує недоведеність позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа – ОСОБА_3 про стягнення боргу, а відтак вважає висновок суду першої інстанції щодо можливості їх задоволення передчасним та хибним.
Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, положення діючого національного законодавства, позиції сторін в справі, надані та дослідженні докази, зважаючи на специфіку правовідносин, які виникли між сторонами та категорію справи, що розглядається, практику Верховного суду та Європейського суду з прав людини, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, а висновки суду першої інстанції, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України частково задовольняє апеляційну скаргу, оскаржуване рішення суду першої інстанції скасовує та ухвалює нове рішення про відмову у позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа – ОСОБА_3 про стягнення боргу. 
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа – ОСОБА_3 про стягнення боргу – скасувати.
В цій частині ухвалити нове рішення, який в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа – ОСОБА_3 про стягнення боргу - відмовити.
В іншій частині оскаржуване рішення залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду                                 А.І. Дрішлюк
               
                                                                               Р.Д. Громік

                                                                       М.М. Драгомерецький

Повний текст цієї постанови складено 15 березня 2021 року.

Суддя Одеського апеляційного суду                 А.І. Дрішлюк

25.02.2021 року                                                                 м. Одеса