ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

«02» березня 2021 року

м. Харків

справа № 621/1310/20

провадження № 22ц/818/1546/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

 
головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів -   Хорошевського О.М., Яцини В.Б.

за участю секретаря – Дмитренко А.Ю.,

учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 , 

відповідач – ОСОБА_2 ,

позивач за зустрічним позовом – ОСОБА_2 ,

відповідач за зустрічним позовом – ОСОБА_1 

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Зміївського районного суду Харківської області від 02 листопада 2020 року в складі судді Бібіка О.В.
в с т а н о в и в:
У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадщину, який в подальшому уточнив та просив визнати за ним право власності на ј частину житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом як обов`язкову частку у спадщині; визнати за ним право власності на Ѕ частину земельної ділянки з кадастровим номером 6321710100:01:009:0177, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом, як спадкоємця першої черги щодо такої спадщини, яка не охоплена заповітом.

У червні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом та просив визнати за ним право власності на ѕ частин житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель та споруд, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 в порядку спадкування за заповітом після смерті матері – ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визнати за ним право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6321710100:01:009:0177, яка розташована у АДРЕСА_3 в порядку спадкування за заповітом після смерті матері – ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 02 листопада 2020 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 – залишено без розгляду.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 02 листопада 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 – задоволено; визнано за ним право власності на ј частку житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель за адресою: АДРЕСА_3 у порядку спадкування за законом, як обов`язкова частка у спадщині, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_3 , та право власності на Ѕ частку земельної ділянки площею 580 кв м, кадастровий номер 6321710100:01:009:0177, за адресою: АДРЕСА_3 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_3 ; стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 420,40 грн.

Не погоджуючись з ухвалою суду про залишення його зустрічного позову без розгляду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу суду – скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вказав, що суд першої інстанції помилково вважав його позовні вимоги та вимоги ОСОБА_1 тотожними, адже предмет та підстави їхніх позовів різні, а саме: він просив визнати за ним право власності на ѕ частин житлового будинку та земельну ділянку в цілому в порядку спадкування за заповітом, тоді як ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на ј частку будинку та Ѕ частину земельної ділянки, що не охоплена заповітом, в порядку спадкування за законом. Зазначив, що, залишивши його зустрічний позов без розгляду, суд першої інстанції фактично позбавив його права на спадщину, оскільки нотаріус вже відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину, та порушив принцип рівності прав сторін.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи.

Заяв про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило. 

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно задовольнити, ухвалу суду – скасувати.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що вимоги позивача ОСОБА_1 та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 є тотожними, оскільки зустрічний позов фактично є визнанням уточнених первісних позовних вимог, отже зустрічний позов ОСОБА_2 підлягає залишенню без розгляду, оскільки в провадженні суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. 

Проте, з таким висновком суду погодитися неможливо, виходячи з наступного.

Пунктом 4 частини 1 статті 257 ЦПК України передбачено, що суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Однією з засад цивільного процесу є положення про те, що з конкретним позовом до суду можна звертатися лише один раз.

Зазначені підстави для залишення позову без розгляду спрямовані на усунення випадків повторного вирішення судом спорів, які вже розглядаються.

Відповідно до вищенаведеної норми суд залишає позов без розгляду, якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Отже, тотожність позовів означає, що вони мають однаковий предмет, підстави і суб`єктний склад за тими самими вимогами.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У справі «Bellet v. France» («Белле проти Франції», рішення від 04 грудня 1995 року), Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить гарантії справедливого судочинства, одним із аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року Європейський суд з прав людини підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

У справі Perez de Rada Cavanilles v. Spain («Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії», рішення від 28 жовтня 1998 року) та у справі Miragall Escolano and others v. Spain («Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії», рішення від 13 січня 2000 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).

Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення суду з прав людини De Geouffre de la Pradelle v. France // Series A N 253-В). 

Таким чином, встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

Як вбачається з матеріалів справи,  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадщину за законом.

У ході розгляду справи ОСОБА_1 свої вимоги неодноразово уточнив та остаточно просив визнати за ним право власності на ј частину житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та право власності на Ѕ частину земельної ділянки за вказаною адресою в порядку спадкування за законом.

У свою чергу, відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 та просив визнати за ним право власності на ѕ частини вказаного житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель та споруд та земельну ділянку за цією ж адресою в порядку спадкування за заповітом.

Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 22 жовтня 2020 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 .

Спір між сторонами виник у зв`язку з тим, що вони є рідними братами, спадкоємцями після смерті своєї матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . При цьому, на користь ОСОБА_2 померлою складено заповіт, предметом якого є житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 є спадкоємцем після смерті матері за законом, який має право на обов`язкову частку у спадщині. Оскільки сторони не досягли між собою згоди щодо розміру часток у спадковому майні, їм відмовлено нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з чим вони звернулись до суду з позовами у цій справі.

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звертався до суду із заявою про відкладення розгляду справи та надання часу для укладення мирової угоди, за умовами якої визнати за ним право власності на ѕ частини спірного будинку та Ѕ частину земельної ділянки.
Зазначену заяву суд першої інстанції розцінив як уточнення зустрічного позову та, вказавши, що вимоги за первісним і зустрічним позовом є тотожними, відповідач фактично визнав позов, залишив зустрічний позов ОСОБА_2 без розгляду.

Разом з тим, як вбачається з позову ОСОБА_1 , з урахуванням уточнень, предметом його вимог є визнання за ним права власності на ј частину спірного житлового будинку та Ѕ частину земельної ділянки.

Натомість, предметом зустрічного позову ОСОБА_2 є визнання за ним права власності на ѕ частин спірного житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель та споруд та земельну ділянку за цією ж адресою в цілому.

Тобто, предмети заявленого позову та зустрічного позову не є тотожними. 

Крім того, підставою позову ОСОБА_1 є наявність у нього права на обов`язкову частку у спадщині після смерті матері та права на спадкування як спадкоємця першої черги за законом щодо майна, не охопленого заповітом. Тоді як підставою зустрічного позову ОСОБА_2 є укладення на його користь заповіту щодо спірного будинку та наявність у зв`язку з цим права на спадкування спірної земельної ділянки.

Аналізуючи наведене, можна зробити висновок, що позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 повністю не співпадають за матеріально-правовими вимогами та підставами заявлених вимог.

Зустрічний позов відповідача є способом захисту проти пред`явленого позову та є взаємопов`язаним з ним, однак не є тотожним.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заявили позовні вимоги у одній і тій самій справі кожен у своїх інтересах, що виключає тотожність первісного та зустрічного позову та можливість залишення зустрічного позову без розгляду на підставі пункту 4 частини 1 статті 257 ЦПК України.

При цьому, у заяві про відкладення розгляду справи ОСОБА_2 вказав про необхідність надання сторонам часу для укладення мирової угоди, за умовами якої визнати за ним право власності на ѕ частини спірного будинку та Ѕ частину земельної ділянки. Однак, така заява не є уточненим зустрічним позовом, не свідчить про врегулювання спору між сторонами, адже будь-якої мирової угоди від них не надходило. У разі встановлення, що ОСОБА_2 дійсно визнав позовні вимоги ОСОБА_1 , суд міг дійти висновку про задоволення позову, однак не про залишення зустрічного позову без розгляду з підстав його тотожності з первісним.

Залишаючи зустрічний позов ОСОБА_2 без розгляду, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та дійшов помилкового висновку щодо застосування до спірних правовідносин пункту 4 частини 1 статті 257 ЦПК України.

Постановляючи ухвалу, суд порушив норми процесуального права, що є відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставою для її скасування з направленням справи для подальшого розгляду до суду першої інстанції.

Пунктом 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року визначено, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, яка перешкоджає розгляду справи, з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом відповідної апеляційної та/або касаційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами  ЦПК України.

Оскільки наразі вирішується лише процесуальне питання, а не розглядається справа по суті спору, підстав для розподілу судового збору за розгляд справи апеляційним судом не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.6 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, п.4 ч.1 ст.379, ст. ст. 381, 382, 383, 384 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 – задовольнити.
Ухвалу Зміївського районного суду Харківської області від 02 листопада 2020 року - скасувати.
Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                 І.В. Бурлака

Судді                                                         О.М. Хорошевський 

                                                                В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 03 березня 2021 року.