УХВАЛА

29 січня 2021 року 
м. Київ

Справа №  910/12147/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Бенедисюка І.М. (головуючий), Колос  І.Б., Малашенкової Т.М.,
розглянувши матеріали касаційної скарги акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Донецька залізниця"
на рішення господарського суду міста Києва від 12.12.2019 та
постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.10.2020
за позовом приватного акціонерного товариства "Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча"
до акціонерного товариства "Українська залізниця"
про стягнення 548  556,12  грн.,

ВСТАНОВИВ:

15.12.2020 акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Донецька залізниця" (далі - Залізниця, скаржник) звернулося через Північний апеляційний господарський суд до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 12.12.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.10.2020 (повний текст постанови виготовлено - 30.11.2020) зі справи №  910/12147/19; ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Крім того, скаржник просить зупинити виконання оскаржуваних судових актів до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.
Приватне акціонерне товариство "Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча" (далі - позивач) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Залізниці 548  556,12  грн. збитків за незбереження вантажу при перевезенні.

Рішенням господарського суду міста Києва 12.12.2019, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.10.2020 у цій справі позовні вимоги задоволено повністю.

Залізниця, не погоджуючись з судовими актами попередніх інстанцій, звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить: скасувати рішення та постанову; ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, скаржник зазначає про помилковість судових висновків стосовно прибуття вагону №  28083483 у пошкодженому стані з ознаками недостачі, псування або пошкодження вантажу. При цьому, на думку скаржника, позиція судів ґрунтується на неналежних доказів позивача та безпідставному відхиленні заперечень відповідача.

За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Аналогічне положення закріплено й у частині першій статті 17 ГПК України, за яким учасники справи, а також особи, які не брали участі в справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 цього Кодексу не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Частиною сьомою статті 12 ГПК України визначено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Позов у зазначеній справі подано у 2019 році.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2019 встановлено у розмірі  1  921  грн.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом позову в цій справі є вимоги про стягнення збитків за недостачу вантажу у сумі 548  556,12  грн. Отже, сума позовних вимог не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

При цьому колегія суддів звертає увагу скаржника, що в силу зазначеної вище вимоги пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки відкриття касаційного провадження у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб залежать виключно від обставин конкретної справи та значення кожної з них для формування єдиної правозастосовчої практики.

В той же час, необхідність відкриття касаційного провадження у справі ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб скаржник обґрунтовує її фундаментальністю для формування єдиної правозастосовчої практики в частині визначення та розподілу відповідальності між сторонами за договором перевезення. Зокрема застосування статті 111 Статуту залізниць України, як підставу звільнення від відповідальності залізниці. Посилаючись на вказану норму, скаржник вказує про суперечливість висновків судів стосовно роз`яснення президії Вищого господарського суду України "Про внесення змін та доповнень до роз`яснення президії Вищого господарського суду України від 29.05.2002 №  04-5/601" від 29.09.2008.

Щодо доводів скаржника про фундаментальність цієї справи (підпункт "а" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України) в контексті посилань на роз`яснення президії Вищого господарського суду України, то такі не приймаються Судом, зважаючи на імперативність змісту частини шостої статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та частини четвертої статті 236 ГПК України, за змістом яких при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, роз`яснення президії Вищого господарського суду України не належать до вказаних джерел права.

Крім того, Залізниця посилається на виняткове значення цієї справи для скаржника, за обставин щорічного розгляду більше тисячі аналогічних спорів (про відповідальність за втрату вантажу), розгляд яких закінчується рішенням місцевого суду про задоволення позову. Скаржник вважає, що фактичні обставини справи №  910/12147/19 свідчать про можливість виключення цього спору із загального переліку справ, за результатом розгляду яких позови задовольняються, оскільки є підстави для виключення вини відповідача та враховуючи правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 20.06.2018 у справі №  910/6284/16.

Колегія суддів відхиляє зазначені доводи скаржника про винятковість справи №  910/12147/19 в контексті змісту підпункту "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, за обставин встановлення судами попередніх інстанцій вини відповідача та інших складових правопорушення, підтверджених висновком експертизи, що є підставою для нарахування збитків. З тих же підстав Судом відхиляється посилання скаржника на зазначену постанову Верховного Суду від 20.06.2018 у справі №  910/6284/16.

Поряд із цим у силу положень статті 300 ГПК України Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями повторно встановлювати фактичні обставини справи та надавати оцінку наявним у матеріалах справи доказам.

Право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, спрямовані на недопущення безладного перебігу судового процесу (за змістом рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

Поряд із цим використання оціночних чинників, зокрема, таких понять, як: "суспільний інтерес", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики", "малозначні справи" тощо, не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже виходячи з високого статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

Касаційний господарський суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами "а"-"г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки є виключенням із загального правила, й необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку буде порушено принцип "правової визначеності". Однак вказана касаційна скарга Залізниці не містить належних обґрунтувань, які могли б підпадати під дію підпунктів "а"-"г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України. А зазначені у касаційній скарзі доводи стосовно фундаментальності цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики й виключності її для скаржника, зводяться до заперечення встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи з одночасним тлумаченням стороною власного їх викладення, й в цілому до заперечення результату розгляду справи судом, а тому підстав для відкриття касаційного провадження у даній справі немає.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.1996 "Справа "Леваж Престасьон Сервіс проти Франції" (Levages Prestations Services v. France, заява №21920/93, пункт 48) вказано, що зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежено перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури в такому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

З урахуванням наведеного, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Залізниці на рішення господарського суду міста Києва від 12.12.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.10.2020 у справі №  910/12147/19, оскільки вона подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зважаючи, що встановлено відсутність підстав для відкриття касаційного провадження, клопотання про зупинення виконання оскаржуваних судових актів до закінчення їх перегляду в касаційному порядку, не розглядається.

Керуючись статтею 234, пунктом 2 частини третьої статті 287, статтею 293 ГПК України, Касаційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Донецька залізниця" на рішення господарського суду міста Києва від 12.12.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.10.2020 у справі №  910/12147/19.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Суддя                                                                                                      І. Бенедисюк

Суддя                                                                                                      І. Колос

Суддя                                                                                                      Т. Малашенкова