Справа № 161/16236/20 	Головуючий у 1 інстанції: Філюк Т. М. 	
Провадження № 22-ц/802/415/21  Категорія: 68 	  Доповідач: Карпук  А. К.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
24 березня 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Карпук А.К.
суддів – Здрилюк О.І., Шевчук Л.Я.,
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Служба у справах дітей Луцької міської ради, про стягнення аліментів на утримання дітей за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 поданою її представником ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 січня 2021 року,-
В С Т А Н О В И В :
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, посилаючись на те, що з відповідачем вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з 18.11.2018. За час перебування у шлюбі, у них народилися двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які проживають із матір`ю (позивачем).
Відповідач матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, хоча має можливість надавати таку допомогу. Просила суд стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання доньок в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн., але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, визначити місце проживання доньок з нею та стягнути з відповідача витрати на професійну правову допомогу у розмірі 2000 грн. 
У запереченні на відзив на позовну заяву представник позивача ОСОБА_3 уточила позовні вимоги, просила суд стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання доньок в твердій грошовій сумі - 2000 грн. на кожну дитину щомісячно, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, визначити місце проживання доньок з позивачем ОСОБА_1 та стягнути з відповідача витрати на професійну правову допомогу у розмірі 2000 грн.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26.01.2021 позов задоволено частково.
Постановлено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі - 1100 гривень щомісячно, на кожну дитину, починаючи з 07.10.2020 і до досягнення повноліття.
Визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю – ОСОБА_1 .
Рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допустити до обов`язкового негайного виконання.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати, пов`язані з наданням правової допомоги в сумі 1000 гривень та витрати по сплаті судового збору в сумі 840 гривень 80 копійок.
Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в сумі 908 гривень.
Не погоджуючись із рішенням суду представник позивача ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, у якій покликаючись на порушення судом норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи, просить рішення змінити, стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання доньок в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн. на кожну дитину щомісячно, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, визначити місце проживання доньок з позивачем  ОСОБА_1  за адресою АДРЕСА_1 , стягнути з відповідач витрати на професійну правову допомогу у розмірі 1700 грн.
Зазначає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини, які слугують підставою для призначення аліментів, проте, визначаючи їх розмір, залишив поза увагою докази, які подала позивач.
У заяві про усунення недоліків апеляційної скарги представник позивача ОСОБА_3 просила суд апеляційної скарги не розглядати вимоги про визначення місця проживання дітей.
Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 24.10.2008 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо не оскаржуваної частини рішення ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 вказав, що вважає рішення суду першої інстанції таким, що ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права. 
Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справу розглянуто без повідомлення учасників справ.
За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Датою прийняття постанови у даній справі є 24.03.2021, тобто, дата складення повного судового рішення.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з такого.
З матеріалів справи вбачається, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 18.11.2018, підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 18.11.2018.
У шлюбі у них народилися двоє дітей –  ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с. 5,6). 
Діти проживають разом з матір`ю, позивачем по справі, та перебуває на її утриманні. 
Домовленості між сторонами щодо розміру аліментів на утримання дітей не досягнуто.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_2 офіційно працевлаштований, працює на посаді дорожнього робітника у ТзОВ «БК «Борей», загальна сума доходу за період з 02.10.2020 по 30.11.2020 без урахування аліментів становить 10150, 90 грн.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Положеннями ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно з ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Згідно із ст. 181 Сімейного кодексу України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Відповідно до ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.
Визначаючи розмір аліментів на утримання дитини, суд першої інстанції, застосувавши положення ст.ст. 182, 184 СК України, виходячи із встановленого законом розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та поданих сторонами доказів, беручи до уваги розмір отримуваних відповідачем доходів, стан здоров`я дітей, дійшов обґрунтованого висновку, що розмір аліментів у розмірі 1100 грн. на кожну дитину відповідає нормам закону та є достатнім для дитини відповідного віку.
Згідно з ч.3 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Безпідставним є посилання позивача на те, що розмір аліментів повинен становити 2000 грн. на кожну дитину, оскільки на ОСОБА_1 , як на позивача, покладається обов`язок доказування і в частині визначення розміру аліментів, що підлягають стягненню, проте вона не обґрунтувала необхідності стягнення на дитину аліментів у заявленому нею розмірі та не подала щодо саме такого розміру аліментів належних, допустимих та достовірних доказів, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.ст. 77, 78, 79, 81 ЦПК України).
Матеріали справи не містять детального опису та розрахунку витрат, які несе позивач для утримання неповнолітніх дітей. При відсутності такого обґрунтованого розрахунку витрат, колегія суддів вважає доводи апелянта про недостатність коштів, які стягнуті судом на утримання малолітніх дітей, безпідставними. 
Посилання позивача та її представника на те, що суд першої інстанції не врахував стан здоров`я дітей, зокрема, понесених позивачем значних матеріальних витрат на забезпечення здоров`я дітей, апеляційний суд відхиляє в зв`язку з таким.
Відповідно до ч. 1 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).
До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу, має каліцтво. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті).
Отже, витрати, які несе позивач на лікування дітей, відносяться до додаткових витрат на дітей і можуть бути стягнуті з відповідача на підставі рішення суду за зверненням  ОСОБА_1 .
Аргументи апеляційної скарги про потребу дитини в іграшках, повноцінному харчуванні, припущення про можливі захворювання не передбаченні законом, як критерії визначення розміру аліментів. 
Апеляційний суд відхиляє доводи представника позивача про намір відповідача звернутися до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 компенсації вартості майна, оскільки вказана обставина не має правового значення для вирішення спору про визначення розміру аліментів.
Посилання в апеляційній скарзі на неправильне визначення судом першої інстанції розміру доходів відповідача безпідставні, оскільки суд надав правову оцінку тим доказам про розмір доходів, які містяться в матеріалах справи, зокрема, довідці про доходи, виданій ТзОВ «БК «Борей».
Наявність у власності відповідача автомобіля не дає підстав для стягнення аліментів у розмірі, визначеному позивачем, оскільки на час набуття у власність вказаного нерухомого майна, 05.01.2019 (договір купівлі-продажу від 05.01.2019 №7542/19/002186), ОСОБА_2 отримував дохід в середньому 13 000 грн., проте на даний час його дохід складає 5000 грн. в місяць.
Позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження доводів, викладених в апеляційній скарзі про наявність правових підстав для стягнення аліментів у більшому розмірі, ніж це визначено судом першої інстанції, а тому доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.
Щодо аргументів апеляційної скарги в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, апеляційний суд зазначає таке.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Частиною першою, пунктів 1, 4 частиною третьої статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з положеннями частини першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до приписів статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 02.07.2020 в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).
На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги представник позивача подала:договір про надання правової допомоги № 07/2020 від 26.03.2020, звіт про виконання робіт від 03.12.2020 з детальним описом робіт, які виконані представником; квитанція від 29.08.2020, відповідно до якої ОСОБА_1 сплатила АБ «Катерини Жегестовської» 2000 грн за договором № 07/2020 від 26.03.2020.
Відповідно до положень частини 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Встановивши, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, заявлених до відшкодування, відповідає умовам договору про надання правничої допомоги та підтверджений відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, врахувавши ступінь складності справи, час, витрачений адвокатом на надання правничої допомоги, а також ту обставину, що позовні вимоги задоволено частково, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, суд першої інстанції правильно визначив, що з відповідача на користь позивача належить стягнути понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1000 гривень.
Згідно з приписами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення обставин справи, переоцінки доказів, які були предметом судового розгляду і яким суд надав правильну правову оцінку, а тому не слугують підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, яке ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, - 
постановив:
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 поданою її представником ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 січня 2021 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий         
Судді: