ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1541/21 Справа № 202/1550/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л. А. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів - Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,
за участю секретаря - Солодової І.М., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 18 листопада 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного товариства "Комерційний банк "ПриватБанк" про захист прав споживача, визнання недійсними кредитного договору та додаткової угоди до кредитного договору,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2017 року позивач ПАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є АТ КБ "ПриватБанк", звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив те, що 26.03.2008 року між Банком та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 2008-МК-11, згідно з умовами якого остання отримала кредит у розмірі 26500,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення до 26.03.2014 року. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань з повернення кредиту, виникла заборгованість у розмірі 84530,55 доларів США. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24.09.2010 року з відповідачів на користь позивача було стягнуто 26838,91 доларів США. Різниця становить 57788,47 доларів США. Позивач зазначив, що з метою забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором між Банком та ОСОБА_2 26.03.2008 року був укладений договір поруки № 2008-МК/11, у зв`язку з чим вони є солідарними відповідачами за пред`явленим позовом.
У зв`язку з викладеним, позивач ПАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є АТ КБ "ПриватБанк", просив суд стягнути з відповідачів солідарно на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 3900,00 доларів США, що становить заборгованість за відсотками за користування кредитом, та судові витрати у справі.
20.06.2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із зустрічним позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача, визнання недійсними кредитного договору та додаткової угоди до кредитного договору. В обґрунтування зустрічного позову відповідачі зазначили, що 26.03.2008 між нею, ОСОБА_1 , та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір про надання споживчого кредиту № 2008-МК-11, відповідно до умов якого вона отримала споживчий кредит у розмірі 26500,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення до 26.03.2014 року. Відповідачі зазначили, що вважають вказаний кредитний договір не відповідає чинному законодавству України, є несправедливим та повинен бути визнаний недійсним. Відповідачі вважали, що в момент підписання Договору між сторонами ОСОБА_1 була введена в оману Банком щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки, тому волевиявлення ОСОБА_1 на укладання кредитного договору у вигляді та розмірах, зазначених у кредитному договорі, суперечили її волевиявленню на його укладення саме на таких умовах. 
У зв`язку з викладеним, відповідачі просили суд визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № 2008-МК-11 від 26.03.2008 року та додаткові угоди № 1,2 до нього.
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 2019 року у задоволенні первинних та зустрічних позовних вимог відмовлено.
В своїй апеляційній скарзі  ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.
АТ КБ "ПриватБанк" відповідно до ст. 360 ЦПК України подав відзив, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині - без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги.
Інші учасники процесу своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подачі відзиву на апеляційну скаргу, не скористались.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині - залишити без змін, з наступних підстав.
Судом встановлено, що 26.03.2008 року між Банком та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 2008-МК-11, згідно з умовами котрого остання отримала кредит у розмірі 26500,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 17,00% на рік з кінцевим терміном повернення до 26.03.2014 року.
Зобов`язання ОСОБА_1 були забезпечені шляхом укладання з ОСОБА_2 договору поруки № 2008-МК/11 від 26.03.2008 року.
Судом встановлено, що у зв`язку з неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов`язань з повернення кредиту виникла заборгованість за кредитним договором.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24.09.2010 року по справі № 2-9321/2010 з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 солідарно стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № 2008-МК-11 від 26.03.2008 року у розмірі 214087,23 грн. (що еквівалентно 26814,53 доларів США на час ухвалення рішення) та з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» солідарно стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 200,00 грн. та судові витрати у справі.
Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, станом на 10.02.2017 року позичальник ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором № 2008-МК-11 від 26.03.2008 року у розмірі 84530,55 доларів США, що складається з 23711,93 доларів США - заборгованості за тілом кредиту; 21742,82 доларів США - заборгованості за відсотками за користування кредитом; 39075,80 доларів США - пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Від цієї суми віднімається сума, котра була стягнута з відповідачів рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24.09.2010 року у розмірі 26838,91 доларів США, з яких: 23808,76 доларів США - заборгованість за тілом кредиту; 2825,67 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 204,48 доларів США - пеня. Різниця становить 57788,47 доларів США.
Ухвалою суду першої інстанції від 20.07.2017 року по справі за клопотанням представника ОСОБА_1 , ОСОБА_3 було призначено судово-економічну експертизу для визначення реальної процентної ставки та абсолютного подорожчання кредиту за спірним договором та додатковими угодами до нього, з`ясування розміру документально обґрунтованого щомісячного платежу за кредитним договором.
Пунктом 2.3.3 кредитного договору № 2008-МК-11 від 26.03.2008 року визначено, що у разі порушення позичальником будь-якого із зобов`язань, передбачених умовами даного кредитного договору, в тому числі у разі порушення позичальником цільового призначення кредиту, Банк на свій розсуд має право змінити умови договору - вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, виплати відсотків за користування ним, виконання інших зобов`язань за Договором в повному обсязі шляхом направлення повідомлення.
Суд встановив, що, звернувшись 01.02.2010 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» про стягнення заборгованості за кредитним договором № 2008-МК-11 від 26.03.2008 року, ПАТ КБ «ПриватБанк» скористалося своїм правом достроково вимагати повернення кредиту та на власний розсуд змінило умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.
Так, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24.09.2010 року встановлено, що станом на 05.03.2010 року розмір заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 2008-МК-11 від 26.03.2008 року становив 26838,91 доларів США і саме цю суму заборгованості, але у гривневому еквіваленті, було стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» на користь ПАТ КБ «ПриватБанк». Тобто вказаним рішенням суду достроково стягнуто всю суму боргу з урахуванням відсотків та інших платежів.
Враховуючи, що заборгованість за відсотками за користування кредитом у розмірі 3900,00 доларів США нарахована позивачем позичальникові після дострокового стягнення кредиту, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за відсотками у розмірі 3900,00 доларів США, оскільки позивач має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язань відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог позивача. Зокрема, судом встановлено, що відповідно до наданої представником позивача виписки з рахунку ОСОБА_1 , остання до липня 2016 року виконувала умови кредитного договору; із змісту рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24.09.2010 року встановлено, що ОСОБА_1 визнавала, що в неї є заборгованість за кредитним договором; спірним кредитним договором чітко визначено предмет договору, права та обов`язки сторін, забезпечення кредиту, порядок розрахунків, додаткові зобов`язання позичальника, відповідальність сторін, термін дії договору і порядок зміни умов договору, інші умови, визначено детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту. Також сторонами у додатку № 1 до кредитного договору - графіку погашення кредиту, відсотків і винагороди було обумовлено дату погашення кредиту, сплату відсотків і винагороди, загальну суму внеску, суму кредиту до погашення, суму відсотків до сплати.
Суд встановив також погодження позичальника з умовами наданих кредитних коштів, яке підтверджується договором застави автотранспорту, який було укладено того ж дня, 26.03.2008 року.
Встановлено, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Банк надав позичальнику документи, які передували укладанню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки.
Суд дійшов висновку, що відповідачами не доведено, що ОСОБА_1 , укладаючи кредитний договір, діяла під впливом обману з боку ПАТ КБ «ПриватБанк», а тому правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору № 2008-МК-11від 26.03.2008 року відсутні. 
Також, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсним Додаткової угоди № 1 до кредитного договору, тобто додатку № 1, яким є графік погашення кредиту, відсотків і винагороди, котрий сам по собі не є правочином.
Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги відповідача про визнання недійсним Додаткової угоди № 2 до кредитного договору, оскільки сторонами не надано копію вказаної Додаткової угоди, копія останньої в матеріалах справи відсутня та сторонами взагалі не зазначалося про укладення цієї Додаткової угоди.
Колегія суддів переглядає рішення суду лише в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, оскільки в іншій частині рішення суду апелянтом не оскаржується.
В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що Банк не надав суду докази проведення ним переддоговірної роботи у відповідності до вимог ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" та Постанови НБУ № 168 від 10.05.2007 року; суд не врахував висновок судової економічної експертизи.
Однак, колегія суддів не приймає до уваги такі доводи апелянта з наступних підстав. 
Статтею 203 Цивільного Кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Таким чином, Кредитний договір № № 2008-МК-11 від 26.03.2008 року, на підставі якого ОСОБА_1 отримала кредит у сумі 26500,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 17,00 % річних, відповідає всім вимогам цивільного законодавства, а також вимогам, які встановленим спеціальним законодавством, яке безпосередньо контролює відносини у сфері споживчого кредитування.
Крім того, слід зазначити, що ОСОБА_1 є дієздатною особою, яка в повній мірі має можливість усвідомлювати свої дії та керувати ними, розуміти наслідки вчинення певних дій та можливість відмовитись від вчинення таких дій, що будуть суперечити її інтересам.
Підписанням Договору, апелянт підтвердив свою згоду із запропонованими умовами кредитного договору, що свідчить про її вільне волевиявлення, спрямоване на укладення договору саме на тих умовах, що визначені в Договорі. Укладення договору відбулося відповідно до чинного законодавства та з вільного волевиявлення апелянта та будь-яких перешкод з боку відповідача.
Також, колегія судів звертає увагу на те, що позивач добровільно звернувся до банку за отриманням кредиту. Можливість детально ознайомитися з умовами кредитного договору була надана. Позивач мала право відмовитись від підписання кредитного договору, якщо, як вона вважає, умови договору містять несправедливі умови або були інші підстави, які змусили її засумніватись в законності договору, однак цього не зробила.
Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду договору, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 Цивільно-процесуального кодексу України. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до правової позиції ВСУ (справа N 6-1341цс15) Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.
Однак, з огляду на наявні докази виконання відповідачем обов`язку щодо надання позивачу інформації про умови отримання кредиту, правові підстави для визнання кредитного договору недійсним відсутні. Сторони були наділені необхідним обсягом цивільної дієздатності, волевиявлення було вільним, направлене на настання наслідків, передбачених спірним кредитним договором, укладено відповідно до норм чинного законодавства.
Колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не надала жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту недійсності договору про надання споживчого кредиту № 2008-МК-11 від 26.03.2008 року та додаткових угод № 1,2 до нього.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами, оскільки це прямо передбачено статтею 629 ЦК України. Посилання позивача в якості підстави для визнання договору недійсними є загальними, невизначеними та недоведеними.
Крім того, не заслуговують на увагу посилання апелянта на висновок судової економічної експертизи, оскільки, відповідно до ч. 1 ст. 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.
Враховуючи зазначене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповіді судового експерта на питання суду, викладені в ухвалі про призначення експертизи, є суперечливими, не дають чітких відповідей на поставлені питання та не спростовують висновків суду про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , оскільки встановлено, що спірним кредитним договором чітко визначено всі істотні умови кредитного договору, котрих досягли сторони при його укладенні, визначена процентна ставка за кредитом та абсолютне значення подорожчання кредиту, що відображено у Додатку № 1 до кредитного договору, котрим є графік погашення кредиту, відсотків і винагороди, а також враховуючи, що ОСОБА_1 тривалий час сплачувала щомісячні платежі за кредитом, що свідчить про її згоду з умовами кредитного договору.
Таким чином, приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення в оскаржуваній частині, яке відповідає вимогам закону. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду в оскаржуваній частині відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 18 листопада 2019 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                         В.С. Городнича

Судді:                                                                 О.В. Лаченкова

                                                                        М.Ю. Петешенкова