ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"12" січня 2021 р.                                 Справа№ 920/474/20(5021/2509/2011)
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Верховця  А.А.
суддів:            Доманської  М.Л. 
          Пантелієнка  В.О. 
 
В судовому засіданні в режимі відеоконференції 
за участю секретаря судового засідання Брунько А.І.
та представників сторін: 
від Сумського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів: Іванова Т.С. - довіреність №9 від 19.05.2020;
від ПАТ "Сумихімпром": Шевцов П.В. - ордер Серія ВІ №1027116 від 08.12.2020.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Сумського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на рішення Господарського суду Сумської області від 08.10.2020

у справі    №920/474/20(5021/2509/2011) (суддя Яковенко В.В.)
за позовом: Сумського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (40011, м. Суми, вул. Горького, 2, код ЄДРПОУ 14004771)
до відповідача: Публічного акціонерного товариства "Сумихімпром" (40003, м. Суми, вул. Харківська, п/в 12, код ЄДРПОУ 05766356)
про стягнення 3 688 582,39 грн,
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2020 року Сумське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до Господарського суду Сумської області з позовом до ПАТ "Сумихімпром" про стягнення 3 688 582,39 грн, в тому числі: 3  687  476,15 грн адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2019 році та 1  106,24 грн пені за несвоєчасну сплату адміністративно-господарських санкцій.
Рішенням Господарського суду Сумської області від 08.10.2020 (повний текст складено 13.10.2020) у задоволенні позовної заяви відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням місцевого господарського суду, Сумське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою №04-251/1039 від 28.10.2020, згідно з якою просить суд скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 08.10.2020 у справі №920/474/20 та прийняти постанову про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Стягнути з ПАТ "Сумихімпром" адміністративно-господарські санкції та пеню за 29 робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю і не зайняті особами з інвалідністю у 2019 році в розмірі 3  688 582,39 грн.
В обґрунтування доводів викладених в апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що під час розгляду справи судом першої інстанції не в повній мірі встановлено всі фактичні обставини справи та не надано об`єктивної оцінки наявних у ній доказів.
Мотивуючи вимоги апеляційної скарги Сумське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів стверджує, що відповідач не зацікавлений ні забезпечувати соціально-економічні гарантії при працевлаштуванні осіб з інвалідністю, ні фактично працевлаштовувати на незайняті робочі місця осіб з інвалідністю, оскільки з аналізу письмових доказів (звіти за формою 3-ПН, штатний розпис, корінці направлень на працевлаштування) вбачається наступне:
- низький розмір заробітної плати;
- особам з інвалідністю пропонується 0,5 штатної одиниці;
- відмітка роботодавця, що інвалід «не відповдіає вимогам»;
- особи з інвалідністю самі відмовляються від запропонованої вакансії у зв`язку з неповним робочим днем та низьким розміром заробітної плати;
- формально створені робочі місця для працевлаштування інвалідів, а штатний розпис для працевлаштування осіб даної категорії працівників - неналежний доказ створення робочого місця, оскільки штатний розпис передбачає лише цілі штатні одиниці.
Крім того, за твердженнями скаржника, судом не надано юридичної оцінки звітів за формою №3-ПН, в тій частині, що при невиконанні нормативу по створенню 29 робочих місць до державної служби зайнятості надавалася лише 21 вакансія, а в додатку п. 1 ІІ коментарі до даних вакансій взагалі кількість вакансій - 10.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2020 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Верховець А.А., судді: Доманська М.Л., Пантелієнко В.О.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Сумського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на рішення Господарського суду Сумської області від 08.10.2020 у справі №920/474/20; розгляд апеляційної скарги призначено на 08.12.2020.
02.12.2020 на електронну адресу суду апеляційної інстанції від     Публічного акціонерного товариства "СУМИХІМПРОМ" надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, проведення якої відповдіач просив доручити, зокрема, Господарському суду Сумської області.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.12.2020 задоволено клопотання ПАТ "СУМИХІМПРОМ" про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції; доручено Господарському суду Сумської області провести судове засідання 08.12.2020 об 14:00 у справі №920/474/20 в режимі відеоконференції.
07.12.2020 до суду апеляційної інстанції від ПАТ "СУМИХІМПРОМ" надійшов відзив на апеляційну скаргу, згідно з яким відповідач просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскаржуване рішення без змін.
Заперечуючи проти вимог апеляційної скарги відповідач зауважив, що ним вжито всіх необхідних заходів для недопущення господарського правопорушення, вина відповідача щодо непрацевлаштування інвалідів відсутня, у звязку з чим немає підстав для застосування адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць та нарахування пені. Крім того відповідач відмітив, що згідно п. 3.10 Порядку нарахування пені та її сплати (затверджено наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 15.05.2007 №223) протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів пеня не нараховується.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.12.2020 відкладено розгляд справи №920/474/20 за апеляційною скаргою Сумського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на рішення Господарського суду Сумської області від 08.10.2020 на 12.01.2021. 
17.12.2020 до суду апеляційної інстанції від Публічного акціонерного товариства "СУМИХІМПРОМ" надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, проведення якої скаржник просив доручити, зокрема, Господарському суду Сумської області.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.12.2020 задоволено клопотання ПАТ "СУМИХІМПРОМ" про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції; доручено Господарському суду Сумської області провести судове засідання 12.01.2021 об 15:00 у справі №920/474/20 в режимі відеоконференції.
В судовому засіданні 12.01.2021 представник скаржника вимоги апеляційної скарги підтримав, просив суд апеляційну скаргу задовольнити, оскаржувану ухвалу скасувати, позовну заяву задовольнити. 
Представник відповідача заперечував проти вимог викладених в апеляційній скарзі, просив суд залишити без змін оскаржуване судове рішення.
В судовому засіданні 12.01.2021, згідно ст. 240 Господарського процесуального кодексу (далі за текстом - ГПК) України, оголошено вступну та резолютивну частини постанови.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства та заслухавши пояснення представників учасників провадження у справі, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги Сумського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, виходячи з наступного.
Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно до ч. 6 ст. 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закону про банкрутство).
При цьому, судова колегія враховує, що 21.04.2019 набрав чинності           Кодекс України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ) від 18.10.2018 року №2597-VIII, який введено в дію 21.10.2019.
У пункті 2 Прикінцевих та перехідних положень даного кодексу зазначено, що з дня введення в дію цього Кодексу визнати таким, що втратив чинність, в тому числі, Закон України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (Відомості Верховної Ради України, 1992 р., № 31, ст. 440 із наступними змінами).
Таким чином, станом на дату розгляду справи в суді апеляційної інстанції (12.12.2019 року) Закон України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" втратив чинність.
Разом з тим, у п. 4 Прикінцевих та перехідних положень КУзПБ установлено, що з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкртство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закон України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження у таких справах здійснюється відповідно до цього Кодексу.
Як вбачається з матеріалів справи, у провадженні Господарського суду Сумської області перебуває справа №  5021/2509/2011 про визнання банкрутом  ПАТ "Сумихімпром", провадження в якій порушено 24.10.2011 за заявою ТОВ "Компанія з управління активами "Промислові інвестиції".
Ухвалою Господарського суду Сумської області від 30.10.2012 у даній справі введено процедуру санації боржника - ПАТ "Сумихімпром".
Ухвалою Господарського суду Сумської області від 22.05.2019 продовжено повноваження  розпорядника майна ПАТ "Сумихімпром" у справі №5021/2509/2011 арбітражного керуючого Марченка Романа Вікторовича; керуючим санацією ПАТ "Сумихімпром" у справі №5021/2509/2011 призначено керівника боржника Лазаковича Ігоря Васильовича; продовжено строк процедури санації у справі №5021/2509/2011 про банкрутство ПАТ "Сумихімпром".
За наведеного, під час розгляду даного спору застосуванню підлягають норми Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" у відповідній редакції.
Як слідує з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, ПАТ "Сумихімпром" є юридичною особою та відповідно до вимог Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", перебуває на обліку за місцем реєстрації в Сумському обласному відділенні Фонду соціального захисту інвалідів.
У квітні 2020 року Сумське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до Господарського суду Сумської області з позовом до ПАТ "Сумихімпром" про стягнення 3 688 582,39 грн, в тому числі: 3  687  476,15 грн адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2019 році та 1  106,24 грн пені за несвоєчасну сплату адміністративно-господарських санкцій.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем встановленого ч. 1 ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків від середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за 2019 рік, а саме, 29 місць, призначених для працевлаштування інвалідів і не зайнятих інвалідами на підприємстві відповідача, у зв`язку з чим, відповідно до ст. 20 зазначеного Закону, він зобов`язаний був самостійно сплатити передбачені ст. 20 цього Закону за таке порушення адміністративно-господарські санкції в розмірі 3  687  476,15 грн, а також пеню за порушення термінів сплати цих санкцій в сумі 1  106,24 грн за період з 16.04.2020 по 16.04.2020.    
ПАТ "Сумихімпром" заперечувало проти позову з тих підстав, що ним було вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення, а тому незайнятість необхідної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів виникла не з вини відповідача.
В підтвердження своїх доводів відповідач зауважив, що у 2019 році ним було створено 168 робочих місць для працевлаштування інвалідів за різними спеціальностями згідно зі штатним розписом; протягом 2019 року відповідач повідомляв державну службу зайнятості про наявність вакантних місць для працевлаштування інвалідів шляхом подачі звітів форми №3-ПН; протягом 2019 року додатково подавалась інформація про наявність вакантних місць для працевлаштування інвалідів до Зарічної МСЕК, Сумської міжрайонної МСЕК, Обласної МСЕК, Ковпаківської МСЕК.
Таким чином спір у даній справі виник між Сумським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів (позивач) та ПАТ "Сумихімпром" (відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача адміністративно-господарських санкцій в розмірі 3 688 582,39 грн, в тому числі: 3  687  476,15 грн адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2019 році відповідно до статті 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", зокрема: за недотримання встановленого статтею 19 цього Закону нормативу із зайняття особами з інвалідністю 29 робочих місць (відповідно до Звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2019 рік (т. 1, а.с. 9) та стягнення 1  106,24 грн пені за несвоєчасну сплату адміністративно-господарських санкцій.
Північний апеляційний господарський суд дослідивши матеріали справи та апеляційну скаргу в сукупності, встановив наступне.
Частиною 3 статті 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" (далі - Закон) визначено обов`язок підприємств, які використовують найману працю, виділяти і створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, в тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації та забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю.
Відтак, основним питанням, на яке слід відповісти при розгляді цієї справи є те, чи дотримався відповідач зазначених вимог ст. 18 Закону.
Розкриваючи це питання, слід вказати щодо "зон відповідальності" як підприємства, так і державної служби зайнятості стосовно працевлаштування інвалідів.
Усталена судова практика судів касаційної інстанції (Касаційного господарського суду та Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду) свідчить, що обов`язок по працевлаштуванню інвалідів відповідно до нормативу, встановленого Законом України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні", покладається як на роботодавців, так і на державну службу зайнятості (постанови від 07.02.2018 у справі № П/811/693/17, від 02.05.2018 у справі №804/8007/16, від 13.06.2018 у справі №819/639/17, від 21.08.2018 у справі №К/9901/29529/18, від 22.01.2020 у справі №920/472/16 (5021/2509/2011), від 17.06.2020 у справі №5021/2509/2011, від 24.06.2020 у справі № К/9901/31243/19).
При цьому, обов`язок підприємства зі створення робочих місць для осіб з інвалідністю не супроводжується його обов`язком займатись пошуком таких осіб для працевлаштування.
Обов`язок працевлаштування осіб з інвалідністю, головним чином, лежить на центрі зайнятості, який повинен бути виконаним шляхом визначення кількості вакантних посад для осіб з інвалідністю на підставі поданих звітів роботодавців, на центри зайнятості покладається обов`язок проводити пошук та направлення таких осіб до роботодавців, у яких наявні вакантні посади.
До обов`язків роботодавця належить створення робочих місць для осіб з інвалідністю, належне звітування перед Фондом соціального захисту інвалідів та центром зайнятості щодо наявності вакантних робочих місць, працевлаштування осіб з інвалідністю, які звертаються безпосередньо до роботодавця або направляються для працевлаштування центром зайнятості.
Суд апеляційної інстанції акцентує увагу, що положеннями ч. 3 ст. 18 Закону передбачено обов`язок роботодавця, серед іншого, створювати для осіб з інвалідністю умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством.
Відповідно до ст. 19 Закону для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік.
Згідно з п. 4 ч. 3 ст. 50 Закону України "Про зайнятість населення" роботодавці зобов`язані: своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії); заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємств, установ, організацій, скороченням чисельності або штату працівників підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання за два місяці до вивільнення.
Відповідно до п. 2 Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2007 №70 інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів роботодавці подають центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платників страхових внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом.
Наказом Міністерства соціальної політики України від 31.05.2013 №316 затверджено Форму звітності №3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)", яка подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття вакансії(й). Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.
Згідно наданого відповідачем звіту форми 10-ІІI №527 за 2019 рік про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2019 рік, середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу ПАТ "Сумихімпром" у 2019 році становила 4160 особи, з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 137 осіб. Разом з цим, кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону, становить 166 осіб. 
Протягом 2019 року відповідач направляв до Сумського міського центру зайнятості звітність за формою №3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" (в період січня-грудня 2019 року).
Згідно матеріалів справи, у 2019 році Сумським міським центром зайнятості на підприємство відповідача було направлено 5 осіб, а саме: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . При цьому працевлаштовано було лише ОСОБА_1 , тоді як ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 не були працевлаштовані відповідачем з різних підстав.
Так, зі змісту направлень слідує: 
- ОСОБА_2. (направлення №18501812280011001 від 01.02.2019) відмовився від працевлаштування по причині «низької заробітної плати, шкідливих факторів на виробництві для здоров`я»; 
- ОСОБА_5 (направлення №18501812280034001 від 21.06.2019) відмовилася від працевлаштування по причині «шкідливі фактори для здоров`я»;
- ОСОБА_3. (направлення №18501812280017001 від 04.02.2019) відмовлено у працевлаштуванні з причин «не рекомендовано програмою»;
- ОСОБА_4 (направлення №185000910032600001 від 11.03.2019) відмовлено у працевлаштуванні у зв`язку з невідповідністю вимогам «працевлаштування не рекомендоване програмою ІПР, протипоказана робота на висоті та біля рухливих механізмів» (т.1, а.с. 124-127). 
Відповідно до ч. 3 ст. 17 Закону відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення інваліда на іншу роботу без його згоди з мотивів  інвалідності  не допускається,  за  винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров`я перешкоджає виконанню професійних  обов`язків, загрожує здоров`ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров`я інвалідів. 
Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було відмовлено у прийнятті на роботу у зв`язку з тим, що працевлаштування не рекомендоване програмою ІПР, відсутні підстави стверджувати про те, що роботодавець безпідставно відмовив у працевлаштуванні вказаних осіб.
Разом з тим, слід наголосити, що обов`язки роботодавців стосовно забезпечення прав інвалідів на працевлаштування визначені ч. 3 ст. 18 Закону, зокрема, роботодавець повинен виділити та створити робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця.
Поняття робоче місце інваліда, спеціальне робоче місце інваліда визначено статтею 1 Закону України "Про реабілітацію інвалідів в Україні" і розуміється як: робоче місце інваліда - місце або виробнича ділянка постійного або тимчасового знаходження особи у процесі трудової діяльності на підприємствах, в установах і організаціях; спеціальне робоче місце інваліда - окреме робоче місце або ділянка виробничої площі, яка потребує додаткових заходів з організації праці особи з урахуванням її індивідуальних функціональних можливостей, обумовлених інвалідністю, шляхом пристосування основного і додаткового устаткування, технічного обладнання тощо.
Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань інваліда, наявних у нього професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи (частина друга статті 18 Закону).
В силу частини 5 статті 19 Закону, виконанням нормативу робочих місць у кількості визначеній згідно частини 1 цієї статті вважається працевлаштування підприємством осіб з інвалідністю, для яких це місце роботи є основним.
Відповдіно до ч.ч 1, 2 ст. 1 Закон України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" особи з інвалідністю в Україні володіють усією повнотою соціально-економічних, політичних, особистих прав і свобод, закріплених Конституцією України, законами України та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Дискримінація за ознакою інвалідності забороняється.
Відтак, виконанням нормативу робочих місць в розумінні статті 19 цього Закону вважається саме працевлаштування підприємством інвалідів, а не лише створення робочих місць для таких осіб, що зумовлено загальною спрямованістю законодавства про соціальний захист та реабілітацію інвалідів на забезпечення реалізації ними трудових прав та обов`язків нарівні з іншими працівниками без додаткових соціальних гарантій у сприянні їх працевлаштування. Зазначене узгоджується з правовою позицією Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 25.04.2018 у справі №819/537/16.
За змістом поданої відповідачем до Сумського міського центру зайнятості звітності за формою №3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" в період січня-грудня 2019 року вбачається, що відповідач звітував перед центром зайнятості щодо наявності у нього 21 вакансії для працевлаштування на посади "діловод 0,5 шт.од." - 1 вакансія, "підсобний робітник 0,5 шт.од." - 10 вакансій та "прибиральник службових приміщень 0,5 шт.од." - 10 вакансій. 
Суд апеляційної інстанції відмічає, що вказана звітність повинна аналізуватись в розрізі відповідності таких пропозицій роботодавця щодо вакансій зі ставкою оплати 0,5 положенням ч. 3 ст. 18, ч. 5 ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», спрямованості цього Закону (Закон визначає основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість особам з інвалідністю ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами), а також положенням Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
Так, аналіз приписів статей 50, 51 КЗпП України дозволяє дійти висновку, що для осіб, які працюють за трудовим договором, може бути встановлена нормальна (до сорока годин на тиждень) та скорочена тривалість робочого часу. Підстави для встановлення обов`язкової скороченої тривалості робочого дня та відповідні категорії працівників, до яких таке обмеження застосовується в силу закону, передбачені приписами статті 51 КЗпП України, однак, до таких осіб не віднесені особи з інвалідністю.
Водночас, в силу частини 1 статті 56 КЗпП України, неповний робочий день або неповний робочий тиждень встановлюється виключно за угодою сторін при прийнятті на роботу або під час виконання працевлаштованим працівником трудових обов`язків. 
Отже, передбачена законом (статтею 51 КЗпП України) можливість встановлення скороченої тривалості робочого дня, в тому числі для осіб з інвалідністю, може бути реалізована під час прийняття особи на роботу, тоді як створення роботодавцем робочих місць із неповною зайнятістю впродовж робочого дня (тижня) для потенційних працівників, яким встановлено інвалідність, суперечить меті та вимогам Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні", оскільки зазначений Закон визначає обов`язок створення не менше 4% від загальної кількості робочих місць згідно із штатним розписом, а відповідач не довів, що у його штатному розписі усі працівники працюють на половину штатної одиниці, в той час як подавав звітність про створення виключно робочих місць на половину штатних одиниць. 
Крім того, як було зазначено вище, ч. 5 ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" визначено, що виконання нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно частини першої цієї статті, вважається працевлаштування підприємством осіб з інвалідністю, для яких це місце роботи є основним.  Водночас, розмір заробітної плати за запропонованими відповідачем вакантними робочими місцями для осіб з інвалідністю у 2019 році встановлено в розмірі від 2 527 грн до 3 032 грн з урахуванням премій, надбавок, інших заохочувальних та компенсаційних виплат, що є нижчим від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі - 4 173 грн, який встановлено Законом України «Про державний бюджет України на 2019 рік» та відповдіно, порушує права осіб з інвалідністю на гідний рівень життя.
За наведеного, зважаючи на те, що для виконання відповідачем нормативу передбаченого ч. 1 ст. 19 Закону він повинен працевлаштувати осіб з інвалідністю для яких це місце роботи буде основним та враховуючи розмір заробітної плати за запропонованими відповідачем посадами для осіб з інвалідністю, їх відповідності законодавчо гарантованому розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі на 2019 рік, колегія суддів дійшла висновку про те, що така пропозиція відповідача щодо працевлаштування осіб з інвалідністю не відповідає гарантіям щодо працевлаштування інвалідів на умовах виконання роботи з одержанням заробітної плати, не нижчої від визначеної законом (частина 4 статті 43 Конституції України). Вказане свідчить, що відповідач не створив належних умов для працевлаштування осіб з інвалідністю, оскільки виконання нормативу робочих місць в розумінні ст. 19 Закону вважається саме працевлаштування підприємством осіб з інвалідністю, а не лише формальне створення робочих місць для таких осіб, що зумовлено загальною спрямованістю законодавства про соціальний захист та реабілітацію інвалідів на забезпечення реалізації ними трудових прав та обов`язків нарівні з іншими працівниками без додаткових соціальних гарантій у сприянні їх працевлаштування.
Також слід звернути увагу, що у наданих відповідачем до центру зайнятості звітів за формою №3-ПН міститься інформація про 21 вакансію для працевлаштування осіб з інвалідністю, тоді як згідно звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2019 рік (Форма №10ІІІ від 14.01.2020) підприємством не виконано нормативу по створенню 29 робочих місць, з чого слідує що відповідач у 2019 році неналежно виконував обов`язок щодо надання державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю.
Таким чином висновок місцевого господарського суду про вжиття відповідачем належних заходів щодо працевлаштування інвалідів на спеціально створених для них робочих місцях та відсутність його вини у незайнятості таких вакансій особами з інвалідністю на кінець звітного 2019 року є безпідставним, оскільки суд апеляційної інстанції встановив невиконання відповідачем вимоги закону щодо створення робочих місць для осіб з інвалідністю, яке можна було б вважати основним. Зважаючи на те, що відповідачем у 2019 році не дотримано нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у кількості 29 робочих місць, наявні підстави для стягнення з останнього передбачених законодавством адміністративно-господарських санкцій.
Відповідно до ст. 20 вищезазначеного Закону, підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.
Згідно зі ст. 238 Господарського кодексу України за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб`єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб`єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.
Зважаючи на наведені норми, передбачені статтею 20 Закону адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов`язковим платежем), а є засобом відповідальності у сфері господарювання, що передбачає застосування заходів впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв`язку зі скоєнням ним правопорушення.
Відповідач обґрунтовуючи безпідставність позовних вимог вказує, крім іншого і на те, що ухвалою Господарського суду Сумської області від 24.10.2011 по справі №5021/2509/2011 введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, а відтак задоволення позовних вимог в силу Закону про банкрутство є неможливим. 
Північний апеляційний господарський суд критично сприймає наведені доводи відповідача та відмічає, що у процедурі банкрутства спірні позовні вимоги мають правову природу поточних зобов`язань.
Так, відповідно до статей 1, 12 Закону про банкрутство (в редакції чинній до 19.01.2013) мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, а також припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до прийняття рішення про введення мораторію. Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів).
Наведені норми регулюють правовідносини, які виникли між боржником і кредиторами у зв`язку з неспроможністю боржника виконати після настання встановленого строку існуючі зобов`язання і спрямовані на відновлення платоспроможності боржника або його ліквідацію з метою здійснення заходів щодо задоволення визнаних судом вимог кредиторів.
З порушенням провадження у справі про банкрутство не пов`язується завершення підприємницької діяльності боржника, він має право укладати угоди, у нього можуть виникати нові зобов`язання.
З огляду на наведене можна дійти висновку, що дія мораторію поширюється лише на задоволення вимог конкурсних кредиторів.
Що стосується зобов`язань поточних кредиторів, то за цими зобов`язаннями згідно із загальними правилами нараховується неустойка (штраф, пеня), застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів). Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.09.2020 у справі №826/3106/18.
Таким чином, оскільки мораторій не зупиняє виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), які виникли після його введення, то не припиняє і заходів, спрямованих на їх забезпечення.
Невиконання таких зобов`язань є правопорушенням. Тому нарахування санкцій, застосування заходів забезпечення за невиконання зазначених зобов`язань та примусове стягнення на підставі виконавчих документів коштів на виконання таких грошових зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), а також штрафних санкцій, ґрунтується на законі. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24.07.2019 у справі №5021/2509/2011.
За наведеного, оскільки позовні вимоги про стягнення адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2019 році є поточними зобов`язаннями ПАТ "Сумихімпром", Сумське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів правомірно звернулось до суду з даним позовом.
Зі звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2019 рік, який було подано ПАТ "Сумихімпром" до Сумського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів суд вбачає, що відповідачем самостійно визначено суму адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі    3  687  476,15 грн (т. 1, а.с. 9). 
Оскільки відповідачем не дотримано чинного законодавства щодо соціального захисту інвалідів у частині невиконання квоти по працевлаштуванню інвалідів, не вжито усіх залежних від нього заходів для виконання обов`язку із виконання нормативу по працевлаштуванню інвалідів, не сплачені адміністративно-господарські санкції, що передбачені за невиконання нормативу працевлаштування інвалідів, передбаченого чинним законодавством України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги    Сумського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів в частині сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі    3  687  476,15 грн є обгрунтованими та підлягають задоволенню.
Що ж стосується вимог позивача про стягнення пені у розмірі 1  106,24 грн, суд відмічає наступне.
Із розрахунку суми позову, предявленого щодо стягнення заборгованості по сплаті адміністративно-господарських санкцій, за незайняті робочі місця для працевлаштування інвалідів, судом встановлено, що на суму заборгованості станом на 16.04.2020 була нарахована пеня у розмірі 1  106,24 грн (а.с. 8, т. 1).
Порядок нарахування пені підприємствам, установам, організаціям та фізичним особам, які використовують найману працю, за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій (далі - Порядок), передбачених Законом України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» затверджено наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 15.05.2007 №223 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 30.05.2007  за №552/13819).
Згідно п. 3.1 вказаного порядку порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені у  розмірі 120  відсотків річної облікової ставки Національного банку України  за кожен календарний день прострочення (наведених  у  постановах  Правління Національного банку України), що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.
Пунктом 3.4 Порядку унормовано, що нарахування пені як роботодавцем, так і органом контролю здійснюється з  наступного дня граничного строку сплати адміністративно-господарських санкцій по день сплати включно (тобто з  16 квітня  наступного за роком, у якому відбулося порушення нормативу). 
Відповідно до п. 3.10. Порядку протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів пеня не нараховується. 
За таких обставин, враховуючи, що ухвалою Господарського суду Сумської області від 24.10.2011 по справі №5021/2509/2011 введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, у відповідності до п. 3.10 Порядку, Сумське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів безпідставно нарахувало відповідачу пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій. А відтак у задоволенні позовних вимог Сумського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів стосовно стягнення з відповідача пені у розмірі 1  106,24 грн слід відмовити.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України  кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Згідно ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не  мають для суду заздалегідь встановленої сили.
З урахуванням вищенаведеного, висновки Господарського суду Сумської області стосовно того, що відповідачем не було допущено порушень Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», а тому відсутні підстави для сплати адміністративно-господарських стягнень є безпідставними, зроблені без дослідження повноти та належності доказів на обґрунтування виконання відповідачем своїх обов`язків через призму системного аналізу зазначених положень законодавства, що є підставою для скасування рішення Господарського суду Сумської області від 08.10.2020 та часткового задоволення апеляційної скарги.
У зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги та прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 277, 282, 283 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Сумського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на рішення Господарського суду Сумської області від 08.10.2020 у справі №920/474/20(5021/2509/2011) задовольнити частково.
2. Рішення Господарського суду Сумської області від 08.10.2020 у справі №920/474/20(5021/2509/2011) скасувати.
3. Прийняти нове рішення, яким позов Сумського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів задовольнити частково.
4. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Сумихімпром" (40003, м. Суми, вул. Харківська, п/в 12, код ЄДРПОУ 05766356) на користь Сумського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (40011, м. Суми, вул. Горького, 2, код ЄДРПОУ 14004771) 3  687  476 (три мільйона шістсот вісімдесят сім тисяч чотириста сімдесят шість) грн 15 коп. адміністративно-господарських санкцій.
5. В іншій частині позовних вимог відмовити.
6. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Сумихімпром" (40003, м. Суми, вул. Харківська, п/в 12, код ЄДРПОУ 05766356) на користь Сумського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (40011, м. Суми, вул. Горького, 2, код ЄДРПОУ 14004771) 55  312 (п`ятдесят п`ять тисяч триста дванадцять) грн 14 коп. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 82  968 (вісімдесят дві тисячі дев`ятсот шістдесят вісім) грн 21 коп. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
7. Доручити Господарському суду Сумської області видати накази.
8. Матеріали справи №920/474/20(5021/2509/2011) повернути до Господарського суду Сумської області.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
Cторони мають право оскаржити постанову до Верховного Суду в порядку, передбаченому ст.ст. 286-291 ГПК України, з урахуванням положень ст. 9 Кодексу України з процедур банкрутства.
Повний текст постанови складено 13.01.2021.  
Головуючий суддя                                                            А.А. Верховець 
Судді                                                                                М.Л. Доманська

                                                                                В.О. Пантелієнко