ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 січня 2021 року
м. Харків
Справа №638/8833/17
Провадження №22-ц/818/420/21
Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого – Тичкової О.Ю.
суддів – Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,
за участю секретаря судового засідання Супрун Я.С., 
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Публічне акціонерне товариство «Банк Золоті Ворота»,
треті особи – ОСОБА_2 , Виробничий кооператив «Дебют»,
особа, що звернулась з апеляційною скаргою – Шицель Артем Русланович, який представляє інтереси Фонду гарантування вкладів фізичних осіб,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який представляє інтереси Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова, ухвалене 28 серпня 2019 року у складі судді Семіряд І.В.,
УСТАНОВИВ:
У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота» (далі – ПАТ «Банк Золоті Ворота») про стягнення 8631246 грн на відшкодування заподіяної матеріальної шкоди. 
Позов обґрунтований тим, що 23.10.2006 між Виробничим кооперативом «Дебют» (позичальник) та відповідачем було укладено Договір № 055\06 на кредитну лінію (відновлювальну). Виконання позичальником зобов`язань перед Банком за Договором забезпечено іпотекою незавершеного будівництвом житлового будинку, разом з усіма його приналежностями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності позивачу (2/3 частки) та ОСОБА_2 (1/3 частка), про що між позивачем та відповідачем 23.10.2006 було укладено Договір іпотеки №050\06. У зв`язку з несвоєчасним виконанням ВК «Дебют» взятих на себе зобов`язань за кредитним договором 22.09.2011 Дніпропетровським райсудом Дніпропетровської області було винесено рішення, яким звернено стягнення на вказане вище нерухоме майно. 15.05.2012 судом видано виконавчий лист на виконання рішення суду від 22.09.2011, за яким відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області було відкрито виконавче провадження. 13.06.2012 зазначене нерухоме майно описано та арештовано і передано на відповідальне зберігання представнику відповідача – ОСОБА_4 . В той же день ключі від приміщення були передані представнику відповідача. У позивача ключі були відсутні. У переданому приміщенні знаходилося рухоме майно, яке належало на праві власності ОСОБА_1 . З часу накладення арешту на майно і по лютий 2015 року позивач неодноразово зверталася до відповідача з проханням надати можливість доступу до приміщення з метою вивезення належного їй рухомого майна, на що відповідач не реагував. Прибувши, нарешті, на місце та оглянувши приміщення, позивач встановила, що у домоволодінні відкриті вікна, а належне її майно відсутнє. По даному факту позивачем подано до Дніпропетровського РВ УМВС України у Дніпропетровській області відповідну заяву. Під час надання пояснень у рамках кримінального провадження було встановлено, що відповідач не належним чином виконував свої обов`язки щодо збереження майна – майно не знаходилося під охороною відповідних охоронних структур.
Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 28 серпня 2019 року позов задоволено. Стягнуто з ПАТ «Банк Золоті Ворота» на користь ОСОБА_1 у відшкодування матеріальної шкоди 8 631 246 грн., а також судовий збір у розмірі 4555 грн.
Рішення суду мотивоване тим, що в судовому засіданні встановлено що 24.05.2012 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області Осельським Є.С. відкрито виконавче провадження у відношенні боржника ОСОБА_1 24.05.2012 головним державним виконавцем винесено постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчудження. 13.06.2012 на виконання рішення суду нерухоме майно по АДРЕСА_1 описано та арештовано, про що складено відповідний Акт опису й арешту майна серії В-4/495/12. Згідно з Актом опису й арешту майна від 13.06.2012, нерухоме майно було передано на відповідальне зберігання ОСОБА_4 , який приймав участь у виконавчій дій як представник стягувача (відповідача по зазначеній справі). Суд вважав доведеними письмовими доказами наявність на момент арешту майна у приміщенні домоволодіння рухомого майна, яке належало ОСОБА_1 , перелік якого підтверджуєтсья Актом опису майна, письмовими нотаріально посвідченими поясненнями свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .. Розмір збитку, нанесеного позивачу, встановлено на підставі звіту про оцінку збитку, нанесеного у зв`язку з крадіжкою рухомого майна, виданого суб`єктом оціночної діяльності приватним підприємцем ОСОБА_8 – на загальну суму 363 774,00 грн.; звіту про оцінку збитку, нанесеного у зв`язку з крадіжкою (демонтажем) невід`ємних поліпшень нерухомого майна, виданого суб`єктом оціночної діяльності Приватним підприємством «Альтиа-Консалтінг» – на загальну суму 8267472 грн. При цьому суд виходив з того, що в письмових поясненнях відповідач не заперечував наявність у приміщенні, що підлягало стягненню рухомого майна, зазначеного у звіті, а також його вартість та не ставив під сумнів висновки, зазначені у звітах щодо розміру матеріальної шкоди. Суд прийшов до висновку, що відповідач своїми діями, які полягають у неналежному зберіганні речі, завдав шкоди майну, що належить позивачці на праві приватної власності, а тому позовні вмоги підлягають задоволенню в повному обсязі.
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_3 , який представляє інтереси Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення суду та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що рішення суду не відповідає вимогам законодавства щодо його законності та обґрунтованості, винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню через неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Так, апелянт вважає, що описане в Акті опису й арешту майна серії В-4/495/12 від 13.06.2012 було прийнято на відповідальне зберігання через відмову боржника – ОСОБА_4 як фізичною особою, що не суперечить вимогам частини 1 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження». На викладене в запереченні на позовну заяву посилався і відповідач, вказавши, що зберігачем арештованого домоволодіння призначений не стягувач АТ «Банк Золоті Ворота», а фізична особа ОСОБА_4 , який особисто, а не як представник стягувача, погодився надати послуги з відповідального зберігання. Однак суд першої інстанції даним доводам не надав жодної оцінки. В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували, що ОСОБА_4 прийняв на зберігання майно, саме як представник АТ «Банк Золоті Ворота». На підставі викладеного апелянт вважає, що позов було заявлено до неналежного відповідача, зокрема, ОСОБА_9 взагалі не брав участь в даній справі.
Крім того представник Фонду вказує на відсутність доказів наявності на момент арешту в приміщенні рухомого майна. Так, акт опису арештованого майна складений 05.06.2012, а акт опису й арешту майна серії В-4/495/12 – 13.06.2012. Тобто жодних підтверджуючих документів, які б свідчили, що на момент арешту майна у приміщенні домоволодіння дійсно знаходилось рухоме майно, яке належало ОСОБА_1 , в матеріалах справи не було. Як вбачається з даного акту, він підписаний особами, з якими позивач перебуває в дружніх відносинах, а отже вони могли підписати такий акт на прохання позивачки без встановлення дійсної наявності вказаних рухомих предметів. В ході розгляду справи жодних підтверджуючих документів (чеків, квитанцій, видаткових накладних) щодо права власності позивача на вказане нею рухоме майно надано не було, однак суд першої інстанції жодним чином цю обставину не врахував. Крім того, рухоме майно, яке нібито було наявне в приміщенні по АДРЕСА_1 , на відповідальне зберігання взагалі нікому не передавалось. Позивачем не надано жодних доказів того, що вона з часу накладення арешту на майно і по лютий 2015 року неодноразово зверталася до відповідача з питання надання можливості доступу до приміщення з метою вивезення належного їй рухомого майна; нічим не підтверджені доводи, що ключі від приміщення були передані представнику відповідача і що у позивача ключі були відсутні. 
Також апелянт зазначає, що на момент винесення рішення по справі кримінальне провадження за заявою позивача, внесене до ЄРДР 04.11.2015 за №12015040440000303, було закрито на підставі відсутності в діянні складу кримінального правопорушення.
Суд також не звернув уваги на те, що у наданих позивачем звітах був встановлений строк їх дії – 6 місяців від дати проведення оцінки, в зв`язку з чим строк використання звітів сплив і відповідно суд першої інстанції повинен був не приймати їх до уваги при винесенні оскаржуваного рішення.
Також представник Фонду вказує, що перевіривши інформацію про ВП від 09.02.2015 в Автоматизованій системі виконавчого провадження Фондом гарантування було встановлено, що 09.07.2015 державним виконавцем винесено постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки відповідно до повідомлення слідчого відділу Дніпропетровського РВ ГУМВ України в Дніпропетровській області встановлено, що в межах кримінального провадження №12013040440000762, внесеного до ЄРДР на будинок АДРЕСА_1 , накладено арешт, що унеможливлює проведення подальших заходів примусового характеру відповідно до вимог ЗУ «Про виконавче провадження».
Позивач, відповідач, не скористались своїм правом на надання відзивів на апеляційну скаргу.
Відповідно до пункту 4 частини 1, частини 2 статті 376 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Вислухавши доповідь головуючого судді, пояснення представників сторін, встановивши обставини справи, перевіривши зібрані по справі докази, обговоривши апеляційну скаргу в межах її доводів, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Судовим розглядом встановлено, що 23.10.2006 між АКБ «Золоті ворота» та ВК «Дебют» укладено договір №055\06 на кредитну лінію (надалі Договір). Відповідно до пункту 4.1. Договору виконання Позичальником зобов`язань перед Банком за Договором забезпечується іпотекою незавершеного будівництвом житлового будинку, разом з усіма його приналежностями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 загальною ринковою вартістю 3815300,00 грн., без ПДВ ( (договір іпотеки №050/06 від 23.10.2006). 
Згідно даних інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна, від 06.07.2017 №91301878 ОСОБА_1 ( позивач у справі) належить на праві спільної часткової влансості 2/3 вищезазначеного житлового будинку, влансиком 1/3 є ОСОБА_2 , ( третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору). (т.1, а.с. 85-88).
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22.09.2011, зміненим рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 20.03.2012 в рахунок погашення заборгованості за договором на кредитну лінію (відновлювальну № 055/06 від 23 жовтня 2006 року, укладеного між Акціонерним-комерційним банком «Золоті Ворота» та виробничим кооперативом «Дебют» в сумі 5329677,54 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки - земельну ділянку, площею 0,170 га, що розташована по АДРЕСА_1 , кадастровій номер 1221486200-05-010-0040, та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 , що складається, у тому числі, з: 1) «літера А», будинок цегла, житловою площею 398,4 кв.м, загальною площею 907 кв.м; 2) «літера з/я», зливна яма з/бетонні кільця; 3) №1 підпірна стіна, з/бетон, що належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 , виданого 10 лютого 2007 року виконавчим комітетом Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області (1/3 частина) та ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_2 , виданого 10 лютого 2007 року виконавчим комітетом Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області (2/3 частини). Застосувати процедуру продажу предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів, зазначивши початкову ціну земельної ділянки – 5258,61 грн., житлового будинку – 7200950 грн. (т. 1, а.с. 8 – 10, 67 - 68).
Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
15.05.2012 Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області виданий виконавчий лист № 22-ц/490/2519/12 (2-6367/11) на виконання рішення суду від 22.09.2011. 24.05.2012 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області Осельським Є.С. відкрито виконавче провадження у відношенні боржника ОСОБА_1 за № 32749369 (т. 1, а.с. 71-72).
24.05.2012 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області Осельським Є.С. винесено постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчудження( т.1, а.с. 73, 74).
13.06.2015 на виконання вищезазначеного рішення суду нерухоме майно по АДРЕСА_1 описано та арештовано, про що державним виконавцем Осельським Є.С. ВПВР УДВС ГУЮ у Дніпропетровській області складено відповідний Акт опису й арешту майна серія В-4/495/12 (т. 1, а.с. 75-76).
05.08.2013 державним виконавцем були винесені постанови про повернення виконавчих документів стягувачу, оскільки під час виготовлення відповідної документації встановлено, що відповідно до витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на вказане майно накладено арешт слідчим відділом Дніпропетровського РВ ГУМВС в Дніпропетровській області, що унеможливлює проведення прилюдних торгів через існування заборони з вищим пріоритетом (т. 1, а.с. 77-80).
25.03.2014 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області Соловей О.О. відкрито виконавче провадження у відношенні боржника ОСОБА_1 , про що винесено відповідну постанову (т. 1, а.с. 82).
14.05.2014 державним виконавцем винесено постанови про повернення виконавчих документів стягувачу, оскільки відповідно до повідомлення слідчого відділу Дніпропетровського РВ ГУМВ України в Дніпропетровській області встановлено, що в межах кримінального провадження №12013040440000762, внесеного до ЄРДР на будинок АДРЕСА_1 накладено арешт, що унеможливлює проведення подальших заходів примусового характеру відповідно до вимог ЗУ «Про виконавче провадження» (т. 1, а.с. 83, 84).
09.02.2015 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГУЮ у Дніпропетровській області Осельським Є.С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на виконання виконавчого листа № 22-ц-2519/12, виданого Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області 15.05.2012 (т. 1, а.с. 126).
Згідно інформації, розміщеної на офіційному сайті АТ «Банк Золоті Ворота» з 05.12.2014 Банк перебуває в стані припинення.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків. Відносини, що виникають у зв`язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.
Згідно з частиною 1 статті 35 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасовим адміністратором неплатоспроможного банку та ліквідатором банку (крім ліквідації банку за рішенням власників) є Фонд. Фонд може делегувати рішенням виконавчої дирекції Фонду частину або всі свої повноваження як тимчасового адміністратора або ліквідатора уповноваженій особі (уповноваженим особам) Фонду, яка має високі професійні та моральні якості, бездоганну ділову репутацію, повну вищу освіту в галузі економіки, фінансів чи права (не нижче кваліфікаційного рівня «спеціаліст») та професійний досвід, необхідний для виконання заходів у межах здійснення тимчасової адміністрації.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача – ПАТ «Банк Золоті Ворота» про відшкодування моральної шкоди в червні 2017 року. 
Згідно посяснень представника Фонду гарантування вкладів та матеріалів справи згідно рішення виконавчої дирекції фонду гарантування вкладів і фізичних осіб від 01.12.2016 строк здійснення процедури ліквідації Банку було продовжено та продовждено повноваження ліквідатора Банку Єрамака В.О., а з 12.11 2018 року рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 12 листопада 2018 року № 3035 уповноваженою особою Фонду на ликвідацію Банку призначено Паламарчука В.В. 
Згідно Витягу з рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 28.11.2019 №3050 про деякі питання ліквідації АТ «Банк Золоті Ворота», з метою захисту прав кредиторів та завершення процедури ліквідації ПАТ «Банк Золоті Ворота», а також припинення його як юридичної особи, виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб вирішила відкликати повноваження ліквідатора та вирішила визначені законом повноваження під час здійснення ліквідації АТ «Банк Золоті Ворота» здійснювати Фондом безпосередньо (т. 2, а.с. 148).
У ч. 4 ст. 105 ЦК України передбачено, що від дня призначення ліквідаційної комісії до неї переходять усі повноваження щодо управління справами підприємства. Це дозволяє стверджувати, що така комісія є уповноваженим представником такого підприємства. Разом із тим слід мати на увазі, що комісія не має статусу юридичної особи, а підприємство, що ліквідується, в період її роботи статусу юридичної особи не втрачає.
Таким чином, усі операції підприємства, що ліквідується, оформляються безпосередньо на підприємство, у всіх документах використовуються реквізити підприємства. А ліквідатор або голова ліквідаційної комісії (члени комісії) є представником підприємства та працює від його імені.
Матеріали справи свідчать про те, що Банк брав участь у дійсній справі в особі своїх ліківдаторів, від імені яких по довіреності діяли ОСОБА_10 , ОСОБА_11 (т.1 а.с. 90,123,173). 
Згідно зі ст.54 Закону України « Про виконавче провадження» боржнику та членам його сім`ї залишено нерухоме майно, яке перебуває у приміщеннях (по номерам), та опечатано. Боржнику та стягувачу роз`яснено , що зазначене майно не є предметом стягнення та може бути вивезено у разі надання підтверджуючих документів про право власності на зазаначене майно ( т. 1 а.с. 75 – 76).
Відповідно до п. 5 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту державний виконавець складає акт опису та арешту майна боржника. 
Майно, на яке накладено арешт, за винятком майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 Закону України «Про виконавче провадження», передається на зберігання боржникові або іншим особам (далі ? зберігач), призначеним державним виконавцем, під розписку в акті опису. Копія акта опису майна видається боржнику, стягувачу, а в разі, якщо обов`язок зберігання майна покладено на іншу особу, ? також зберігачу (згідно з ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження»).  
Як вбачається в п. 4.2.6. Інструкції з організації примусового виконання рішень, що затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (надалі – Інструкція), у випадку необхідності після передачі майна на зберігання за постановою державного виконавця таке майно може бути передано на зберігання іншому зберігачу. У даному випадку в постанові зазначаються причина передачі майна іншому зберігачу, прізвище, ім`я та по батькові зберігача, який здійснював зберігання майна, та прізвище, ім`я та по батькові нового зберігача, також у постанові робиться попередження новому зберігачеві майна про кримінальну та іншу відповідальність, встановлену законодавством, за його розтрату, відчуження, приховування, підміну, пошкодження, знищення або інші незаконні дії з майном, на яке накладено арешт. Так, копія постанови вручається новому зберігачу, до якої додається копія акта опису та арешту майна.
Таким чином судом правильно встановлено, що спірні правовідносини виникли у зв`язку із виконанням договору зберігання укладеним між Відділом державної виконавчої сліжби та представником Банку.
Відповідно до ч. 1  ст. 936 ЦК України за довговором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.
За змістом ч. 1 ст. 937 ЦК України договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речi на зберiгання посвiдчене розпискою, квитанцiєю або iншим документом, пiдписаним зберігачем.
Тому судова колегія вважає, що складений державним виконавцем належним чином акт опису i арешту майна може свідчити про дотримання письмової форми договору зберiгання речей. 
Зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей. Зберігач зобов`язаний передати плоди та доходи, які були ним одержані від речі.  Тотожність речі, яка була прийнята на зберігання, і речі, яка була повернута поклажодавцеві, може підтверджуватися свідченням свідків ( ст. 949 ЦК України).
Відповідно до вимог ст.ст. 950, 951  ЦК України за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах.  Збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем: 1) у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості; 2) у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість.  Якщо внаслідок пошкодження речі її якість змінилася настільки, що вона не може бути використана за первісним призначенням, поклажодавець має право відмовитися від цієї речі і вимагати від зберігача відшкодування її вартості.
Згідно з 4.2.10. Інструкції виявивши розтрату, відчуження, приховування, підміну, пошкодження, знищення переданого на зберігання майна або встановивши інші незаконні дії з цим майном, державний виконавець складає про це акт і звертається з поданням до органів прокуратури за місцем виконання рішення у порядку, визначеному розділом XIV цієї Інструкції, для вирішення питання про притягнення зберігача описаного майна до відповідальності, передбаченої статтею 388 Кримінального кодексу України. 
Як вбачається в п. 4.2.7. Інструкції у разі необхідності (наявність інформації про псування майна тощо) державний виконавець до моменту передачі майна новому зберігачу може здійснити вихід за місцем зберігання майна для його огляду. У випадку зміни кількісних чи якісних характеристик майна про це зазначається в постанові про призначення нового зберігача, при цьому державний виконавець готує подання (повідомлення) до правоохоронних органів щодо притягнення зберігача до кримінальної відповідальності.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною 2 статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Всупереч вимог вищезазначених процесуальних норм позивач не надала суду доказів звернення до державного виконавця з повідомленням про втарту належного їй рухомого та нерухомого майна та, як слідство, звернення державного виконавця до правоохоронних органів. 
Задовольняючи позов суд першої інстанції вважав доведеним факт завдання позивачці діями Банку майнової шкоди в результаті крадіжки ( демонтажу) невід`ємних поліпшень нерухомомого майна на суму 8 267 472,00 грн та крадіжки рухомого майна на суму, що було передано на зберігання Банку згідно акту опису та арешту майна серія В-4/495/12 ( надалі Акт опису і арешту). 
Судова колегія не може погодитися з висновком суду про доведення факту крадіжки рухомого майна на суму, що було передано на зберігання Банку згідно акту опису та арешту майна серія В-4/495/12 ( надалі Акт опису і арешту). 
Згідно Акту опису й арешту майна описано і накладено арешт на 2/3 частини предмета іпотеки: - земельної ділянки площею 0,170 га, що розташована по АДРЕСА_1 , кадастровий №1221486200-05-010-0040; - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 , що складається, у тому числі, з: «літ. А» будинок цегла, житловою площею 398,4 кв.м, загальною площею 907 кв.м; «літ з/я», зливна яма, з/бетонні кільця; №1 підпірна стіна, з/бетон, що належить ОСОБА_1 .
З зазначеного Акту вбачається, що при його складанні були присутні: представник стягувача – ПАТ «Банк Золоті Ворота» Бардак Андрій Миколайович, боржник – ОСОБА_1 ., представник ВК «Дебют» – Райхмістр Борис Давидович. 
Доказів того, що ОСОБА_4 не мав права діяти від імені Банку останнім не надано. 
Описане майно через відмову боржника прийняв на відповідальне зберігання ОСОБА_4 та його попереджено про кримінальну відповідальність за його втрату або зміну його ринкової вартості. 
Дійшовши до висновку про те, що Банк повинен відповідти за завдання майнової шкоди позивачці, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що на відповідальне зберігання представнику Банка було передано лише  2/3 частни Земельної  ділянки та 2\3 Будинку,що складається з: «літ. А» будинок цегла, житловою площею 398,4 кв.м, загальною площею 907 кв.м; «літ з/я», зливна яма, з/бетонні кільця; №1 підпірна стіна, з/бетон.
Даних про арешт та опис переліченого у позові нерухомого майна зазначний акт не містить. 
Матеріали справи також не містять жодних підтверджуючих документів щодо права власності позивача на вказане нею рухоме майно, таких як чеки, квитанції, видаткові накладні тощо.
Надані позивачкою докази знаходження в Будинку нерухомого майна, а саме акт від 05.06.2012, що був складений нею, ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , нотаріально посвідчені заяви ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (т. т.1, а.с. 92-94, т. 2 а.с. 94 - 99), не свідчать, що рухоме майно було передано на відповідальне зберігання Банку.
Зазначена обставина також не може бути підтверджнена за допомогою показань свідків. 
Посилання суду на те, що у своїх письмових запереченнях відповідач не заперечував наявності в арештованому приміщенні належного позивачу рухомого майна, а також його вартості не відповідає позиції Банка у дійсній справі.
З поданого Банком заперечення вбачається, що Банк не погоджується з позовом, вважаючи його безпідставним. Зокрема, представник відповідача зазначив склад майна, арештованого на підставі складеного виконавцем Акту опису та арешту майна, а саме, що арешт накладено на предмет іпотеки, що належить позивачу: земельну ділянку та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. Також заперечував, що Банк є зберігачем арештованого домоволодіння. Вказав, що позивач на свій розсуд не вжила необхідних заходів по вивезенню з арештованого домоволодіння власного майна (т. 1 а.с. 59 - 62).
Тому висновок суду про відповідальність Банку за втрату зазначеного у акті та оціненого згідно акту майна є помилковим та суперечить вимогам закону. 
Судова колегія токож не погоджується з висновком суду про доведеність факту втрати невід`ємних поліпшень нерухомомого майна на суму 8 267 472,00 грн, оскільки Акт опису та оцінки не містить ретельного опису стану та оздоблення 2/3 Будинку.
Наданий позивачкою звіт про оцінку шкоди завданої у зв`язку із крадіжкою ( демонтажем) невід`ємних поліпшень нерухомого майна станом на 23.07.2015 ( надалі Звіт) також не містить переліку втрачених невід`ємних поліпшень та їх вартості, а лише містить посилання на те, що всі конструкції, що були поданні демонтажу були внутрішнім оздобленням будівлі, а також його інжінерними мережами. Всередні приміщень також демонтовані сантехнічні прилади (ванни, унітази, раковини), зруйновані частини міжкімнатних дверей (п. 3 Звіту ( т. 2 а.с.1 - 51 ).
Тому порівняти стан Будинку на час його опису та на час складання Звіту не можливо. 
На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку, що суд належним чином не дав  належної оцінки наявним у справі доказам  й помилково  ввжав доведеними підстави пред`явленого ОСОБА_1  позову. Тому апеляційну скаргу представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб належить задовольнити, рішення суду першої інстанції – скасувати з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позову. 
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).
Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 25 серпня 2020 року задоволено клопотання апелянта про відстрочення сплати судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 6832,50 грн., до ухвалення судового рішення у справі ( т.2. а.с. 154 – 155).
Враховуючи, що вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню, у відповідності до вимог статей 141, 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» з ОСОБА_1 на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 6832,50 грн.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384, 390, 391 ЦПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який представляє інтереси Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, задовольнити.
Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 28 серпня 2019 року скасувати, ухвалити нову постанову.
В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота» про відшкодування матеріальної шкоди відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 6832 (шість тисяч вісімсот тридцять дві) гривні 50 (п`ятдесят) копійок.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складений 4 лютого 2021 року. 

Головуючий О.Ю.Тичкова
Судді О.В.Маміна
Н.П.Пилипчук