Ухвала
іменем України
 
9 березня 2021 року
м. Київ
справа № 591/7341/15-к
провадження № 51-891ск21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , яка брала участь під час розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 3 липня 2020 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 3 грудня 2020 року щодо ОСОБА_5 у межах кримінального провадження за обвинуваченням
ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , раніше судимого за вироком Галицького районного суду Львівської області від
11 червня 2019 року за ч. 3 ст. 357, ч. 1 ст. 358, ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією майна,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК.
Рух справи, зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини:
За вироком Зарічного районного суду м. Суми від 3 липня 2020 року ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за ч. 4 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 1 місяць з конфіскацією майна, крім житла.
Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарань за цим вироком і вироком Галицького районного суду Львівської області від 11 червня 2019 року, ОСОБА_5 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 3 місяці з конфіскацією майна, крім житла.
Згідно з ч. 5 ст. 72 КК зараховано у строк відбування покарання попереднє ув`язнення ОСОБА_5 з 1 квітня 2017 року по день набрання вироком законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Крім того, частково задоволено цивільний позов потерпілого і стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь
ОСОБА_7 1 059 882 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди.
Також стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 50 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Згідно з вироком районного суду ОСОБА_5 29 березня 2015 року близько 9:15, діючи за попередньою змовою в групі з особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, маючи намір на заволодіння чужим майном, діючи відкрито, з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи (демонструючи продавцям макети пістолетів та погрожуючи їх застосуванням), здійснили напад на ювелірний салон «Карат» на вул. 1-ша Набережна р. Стрілки в м. Суми, у результаті якого заволоділи виробами з золота на суму 1 059 882 грн, чим завдали потерпілому ОСОБА_7 матеріальних збитків у вказаному розмірі.
На зазначений вирок місцевого суду прокурором було подано апеляційну скаргу,
в якій порушувалися питання про зміну вироку з підстав неправильного застосування ч. 4 ст. 70 та ч. 5 ст. 72 КК щодо ОСОБА_5 , а також з підстав порушення прав ОСОБА_6 , обвинувачення якого у даному провадженні
не розглядалося.
Сумський апеляційний суд ухвалою від 3 грудня 2020 року частково задовольнив апеляційну скаргу прокурора та змінив вирок Зарічного районного суду
м. Суми від 3 липня 2020 року щодо ОСОБА_5 у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК у строк остаточного покарання, призначеного
ОСОБА_5 , зарахував покарання, відбуте за вироком Галицького районного суду Львівської області від 11 червня 2019 року, з 13 липня по 1 вересня 2019 року.
Строк відбування покарання ОСОБА_5 постановив рахувати з 2 вересня
2019 року.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК (у редакції Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII), ОСОБА_5 зараховано у строк відбування покарання періоди попереднього ув`язнення з 1 квітня 2017 року по 12 липня 2019 року та з 2 вересня 2019 року по 3 грудня 2020 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі включно.
В іншій частині вирок суду залишено без змін.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить судові рішення змінити, виключити з мотивувальної частини судових рішень посилання про стягнення майнової шкоди на користь потерпілого ОСОБА_7 в солідарному порядку з ОСОБА_6 .
Касаційна скарга мотивована тим, що розгляд даного кримінального провадження проводився тільки відносно ОСОБА_5 , при цьому ОСОБА_6 участі в ньому не брав, однак суд, приймаючи рішення щодо ОСОБА_5 , стягнув із
ОСОБА_6 майнову шкоду на користь потерпілого ОСОБА_7 в солідарному порядку.
Мотиви Суду
Як видно з матеріалів провадження за касаційною скаргою, вирок місцевого суду був оскаржений прокурором із тих же підстав.
Переглянувши вирок суду першої інстанції, апеляційний суд відмовив у задоволенні поданої апеляційної скарги в частині, проти задоволення якої, зокрема, виступала в суді апеляційної інстанції сторона захисту.
У подальшому ані сторона захисту, ані потерпілий у касаційному порядку судові рішення не оскаржили. Проте із касаційною скаргою на рішення судів першої та апеляційної інстанцій звернувся прокурор, при цьому єдиною підставою для зміни судових рішень вказав те, що суд, приймаючи рішення щодо ОСОБА_5 , стягнув із ОСОБА_6 майнову шкоду на користь потерпілого ОСОБА_7 
в солідарному порядку, тобто в поданій касаційній скарзі містяться вимоги не по суті пред`явленого ОСОБА_5 обвинувачення, а вимоги, які стосуються захисту інтересів особи, яка не є учасником цього кримінального провадження.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 21 січня 2016 року, норми, які містяться в п. 20 ч. 2 ст. 36 і п. 6 ч. 1 ст. 425 КПК, наділяють прокурора як сторону кримінального провадження правом подати касаційну скаргу на судові рішення, зазначені у ст. 424 КПК, з підстави порушення права обвинуваченого на захист, тобто правом ініціювати відкриття касаційного провадження з метою ухвалення касаційним судом рішення на користь засудженого (справа № 5-332кс15).
Разом з тим основним аргументом, покладеним в обґрунтування цього рішення Верховного Суду України, було посилання на попередню редакцію
ст. 129 Конституції України, яка визначала однією з конституційних засад судочинства в Україні забезпечення касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, установлених законом, тоді як за чинною редакцією цієї статті право на касаційне оскарження гарантується лише у випадках, передбачених законом.
Крім того, на відміну від ситуації, розглянутої Верховним Судом України, у даному випадку прокурор подав касаційну скаргу не в інтересах сторони захисту (що в принципі можна вважати питанням, яке стосується суті пред`явленого обвинувачення), а виключно в інтересах третьої особи, а саме ОСОБА_6 ,
не піднімаючи жодних інших питань щодо правильності судових рішень, постановлених саме відносно ОСОБА_5 .
Таким чином, висновок Верховного Суду України у справі № 5-332кс15 не підлягає застосуванню в цьому провадженні.
Натомість колегія суддів вважає, що положення статей 36 і 425 КПК щодо права прокурора на касаційне оскарження судових рішень мають тлумачитися в системному зв`язку з положеннями ст. 131-1 Конституції України, яка визначає функції прокуратури, та відповідними положеннями Закону України «Про прокуратуру».
Так, за змістом ст. 131-1 Основного Закону в Україні діє прокуратура, яка здійснює підтримання публічного обвинувачення в суді; організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку; представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. При цьому організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.
Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про прокуратуру» до функцій прокурора відносяться: підтримання державного обвинувачення в суді; представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом та главою 12 розділу III Цивільного процесуального кодексу України; нагляд за додержанням законів органами, що провадять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство; нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян.
При цьому згідно з ч. 3 цієї статті на прокуратуру не можуть покладатися функції, не передбачені Конституцією України.
Відповідно до ст. 22 вказаного Закону прокурор підтримує державне обвинувачення в судовому провадженні щодо кримінальних правопорушень, користуючись при цьому правами і виконуючи обов`язки, передбачені КПК. 
Логічне й телеологічне тлумачення зазначеної норми указує на те, що прокурор в судовому провадженні щодо кримінальних правопорушень користується правами та виконує обов`язки, передбачені КПК, саме у зв`язку з підтриманням державного обвинувачення.
Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 3 КПК державне обвинувачення – це процесуальна діяльність прокурора, що полягає у доведенні перед судом обвинувачення з метою забезпечення кримінальної відповідальності особи, яка вчинила кримінальне правопорушення.
За змістом пунктів 19, 26 ч. 1 ст. 3 КПК прокурор як учасник судового провадження є стороною кримінального провадження з боку обвинувачення.
Таким чином, подання касаційної скарги в кримінальному провадженні в частині, що стосується інтересів особи, яка не була учасником кримінального провадження, не охоплюється функцією підтримання публічного (державного) обвинувачення в суді.
Цей висновок підтверджується й тим, що пункти 3 і 5 ч. 6 ст. 23 вказаного Закону визначають, що прокурор має право «ініціювати перегляд судових рішень, у тому числі у справі, порушеній за позовом (заявою, поданням) іншої особи», а також «подавати цивільний позов під час кримінального провадження у випадках та порядку, визначених кримінальним процесуальним законом» саме в межах функції щодо представництва інтересів громадянина або держави в суді. 
Частина 1 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» визначає в чому полягає зміст функції прокуратури щодо представництва інтересів громадянина і держави в суді: «Представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом».
Разом із тим, згідно з ч. 2 ст. 23 названого Закону, прокурор здійснює представництво в суді інтересів громадянина (громадянина України, іноземця або особи без громадянства) у випадках, якщо така особа не спроможна самостійно захистити свої порушені чи оспорювані права або реалізувати процесуальні повноваження через недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність, а законні представники або органи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси такої особи, не здійснюють або неналежним чином здійснюють її захист.
Відповідно до ч. 4 ст. 23 цього Закону наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Разом із тим у цьому кримінальному провадженні прокурор подала касаційну скаргу в інтересах ОСОБА_6 , при цьому жодних даних, що вона відповідно до вимог
ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» наділена правом подавати касаційну скаргу в його інтересах, матеріали провадження за касаційною скаргою не містять. І таких даних прокурор до касаційної скарги не долучила.
Оскільки суд касаційної інстанції переглядає судові рішення на підставі касаційних скарг, поданих тільки особами, наділеними правом на касаційне оскарження, тому відсутність зазначених даних у Суду перешкоджає вирішенню питання про відкриття касаційного провадження.
З огляду на викладене, Верховний Суд вважає за необхідне на підставі ч. 1
ст. 429 КПК залишити касаційну скаргу прокурора без руху та встановити строк для усунення допущених недоліків.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Залишити без руху касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , яка брала участь під час розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 3 липня 2020 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 3 грудня 2020 року щодо ОСОБА_5 і встановити строк для усунення недоліків — десять днів із дня отримання копії ухвали.
У разі невиконання ухвали касаційну скаргу буде повернуто скаржникові.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                     ОСОБА_3