УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №278/3370/19 Головуючий у 1-й інст. Дубовік О. М. 
Категорія 16 Доповідач Галацевич О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого – судді Галацевич О.М.,                
суддів:                  Григорусь Н.Й., Микитюк О.Ю.,
з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.                
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 278/3370/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом відновлення її меж,
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 ,
на рішення Житомирського районного суду Житомирської області, ухвалене 16 вересня 2020 року суддею Дубовік О.М. у м. Житомирі, повний текст рішення складено 28 вересня 2020 року,

в с т а н о в и в :

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , у якому просив усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 0,2336 га за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом відновлення її меж. 
В обґрунтування позовних вимог, зазначив, що він є власником цієї земельної ділянки, проте ОСОБА_2 самовільно зайняла її частину та відмовляється добровільно усунути перешкоди у користуванні належною йому земельною ділянкою.
В подальшому позивач у заяві від 06 лютого 2020 року уточнив вимоги позову та просив усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 0,2336 га, призначену для обслуговування житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом демонтажу огорожі та залізобетонних стовпів і відновлення її меж відповідно до Державного акту серія ЖТ 08-06-03 №000011 від 19 серпня 2002 року.
Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 16 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. Вирішено усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 земельною ділянкою площею 0,2336 га для обслуговування житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом демонтажу огорожі та залізобетонних стовпів і відновлення її меж відповідно до державного акту серії ЖТ 08-06-03 № 000011 від 19 серпня 2002 року. Вирішено питання розподілу судових витрат.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення.
Не заперечуючи факту користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2 , яка є суміжною з ділянкою, якою користується позивач, зазначила, що експертом не надано відповіді, чи є порушення меж земельної ділянки останнього, а тому вважає, що суд дійшов помилкового висновку про задоволення позову.
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
В судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали, позивач ОСОБА_1 – не визнав.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне. 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,2336 га для обслуговування житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування від 06 квітня 2001 року, зареєстрованим в реєстрі за № 2-391 (а.с.8), та державним актом на право приватної власності на землю серії ЖТ 08-06-03 № 000011 від 19 серпня 2002 року (а.с.9).
Згідно листа Міськрайоннорго управління у Житомирському районі та м.Житомирі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 11 березня 2020 року інформація стосовно оформлення ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 відсутня (а.с.66).
У справі за клопотанням ОСОБА_1 проведено судову земельно-технічну експертизу, відповідно до висновку якої № 458/20 від 20 травня 2020 року (а.с.78-97): 
ймовірно можливо стверджувати, що є порушення меж земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до правовстановлюючих документів та документації із землеустрою; 
порушення меж земельної ділянки, за адресою: АДРЕСА_2 , за відсутності документації із землеустрою та правовстановлюючого документу виявити не вбачається за можливе; 
за результатами проведеного в натурі (на місцевості) 20 травня 2020 року обстеження встановлено, що межі земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_2 та ІНФОРМАЦІЯ_1 на місцевості межовими знаками не закріплені, тому за даної обставини усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом відновлення її меж не вбачається за можливе за відсутності координат поворотних точок, які визначаються відповідною документацією із землеустрою.
Для роз`яснення і доповнення висновку судом першої інстанції була викликана судовий експерт ОСОБА_4 , яка пояснила, що у висновку зазначено про ймовірність порушення меж земельної ділянки позивача у зв`язку з відсутністю координат поворотних точок. Також вказала, що за наявності координат поворотних точок можна було б стверджувати про порушення меж земельної ділянки позивача. 
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з доведеності обставин порушення ОСОБА_2 права власності ОСОБА_1 на належну йому земельну ділянку, яке полягає у встановленні нею на земельній ділянці позивача огорожі та залізобетонних стовпів.
Колегія суддів вважає такий висновок суду помилковим, з огляду на наступне.
Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Нормами частини першої статті 81 ЗК України визначено способи набуття права власності на земельні ділянки, а саме: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
Частиною 1 статті 107 ЗК України встановлено, що основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації.
Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у розпоряджанні власністю (негаторний позов).
Частинами другою, третьою статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Висновок судової земельно-технічної експертизи № 458/20 від 20 травня 2020 року, яким суд обґрунтовував своє рішення, не містить чіткої відповіді про порушення прав позивача відповідачкою.
Зокрема, судовий експерт встановив, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_2 та ІНФОРМАЦІЯ_1 не виготовлялися, а тому надати відповідь на питання чи є порушення меж земельних ділянок відповідно до правовстановлюючих документів та документації із землеустрою не вбачається можливим за відсутності документації із землеустрою на підставі яких формуються правовстановлюючі документи. 
Також судовий експерт у своєму висновку зазначив, що для усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом відновлення її меж необхідно виконати процедуру виносу меж земельної ділянки в натуру (на місцевість).
Винос меж земельної ділянки в натуру (на місцевість) фактично означає фіксацію точок поворотних кутів ділянки на місцевості. Під час виносу меж, інженер-геодезист закріплює на земельній ділянці межові знаки встановленого зразка.
Межовий знак - це спеціальний знак, зразок якого затверджується уповноваженим органом державної влади у визначеному законодавством порядку та який фіксує місцезнаходження точок поворотних кутів меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).
Нормативно процедура виносу меж земельної ділянки регулюється Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, яка затверджена Наказом №376 від 18 травня 2010 року Державного комітету України із земельних ресурсів.
На практиці інженер-геодезист закріплює поворотні точки підручними матеріалами власника/користувача земельної ділянки. Три види межових знаків, що передбачені вищевказаною Інструкцією на практиці не популярні, оскільки часто невиправдано підвищують вартість самої процедури виносу меж земельної ділянки.
Винос меж земельної ділянки проводиться вже після кадастрової зйомки, складання проекту землеустрою чи технічної документації на земельну ділянку та після реєстрації земельної ділянки в державному земельному кадастрі. Для виносу меж необхідно, щоб земельна ділянка вже була зареєстрована в кадастрі, оскільки сама процедура закріплення меж за своєю суттю є перенесенням координат поворотних точок ділянки з кадастру на місцевість за допомогою спеціального обладнання. 
За результатами проведеного в натурі (на місцевості) 20 травня 2020 року судовим експертом обстеження встановлено, що межі земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_2 та 71 на місцевості межовими знаками не закріплені. Тому за даної обставини усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом відновлення її меж не вбачається за можливе за відсутності координат поворотних точок, які визначаються відповідною документацією із землеустрою.
Отже, з огляду на зазначені експертом обставини та висновки судової земельно-технічної експертизи, суд дійшов помилкового висновку про доведеність порушення відповідачкою меж земельної ділянки, належної позивачеві, та його прав.
За змістом ч. ч. 2, 3 ст. 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).  Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка.
В суді апеляційної інстанції позивач не заперечував відсутність у нього технічної документації, що унеможливлює встановлення порушення меж належної йому земельної ділянки. 
Тому, у зв`язку з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову. 
З позивача на користь відповідачки підлягають стягненню судові витрати, понесені нею на сплату судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1152,60грн.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 16 вересня 2020 року скасувати, ухваливши нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені нею судові витрати в сумі 1152,60 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий    Судді

Повний текст постанови складений 01 лютого 2021 року.