ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/5363/19  Номер провадження 22-ц/814/347/21	Головуючий у 1-й інстанції Савченко Л. І.  Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду
цивільних справ:
головуючого Пікуля В.П.,
суддів Одринської Т.В., Панченка О.О., 

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 23 жовтня 2020 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2019 року акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Даний позов обґрунтовано тим, що між АТ КБ «Приватбанк» та  ОСОБА_1 було підписано заяву №б/н від 14 жовтня 2011 року, згідно якої  ОСОБА_1  отримав кредит у розмірі 50000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.
Однак, всупереч договірним зобов`язанням ОСОБА_1 не погасив у повному розмірі заборгованість за договором про надання банківських послуг, внаслідок чого утворилась заборгованість.
АТ КБ «Приватбанк» просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором, з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, станом на 20 травня 2019 року в сумі 89187,53 грн, що складається із: заборгованість за тілом кредиту - 39633,60 грн, заборгованість за простроченим тілом кредиту - 21584,01 грн, нарахована пеня за прострочене зобов`язання - 22574,40 грн, нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн - 672,30 грн, штраф (фіксована частина) - 500,00 грн, штраф (процентна складова) - 4223,22 грн, а також понесені по справі судові витрати у розмірі 1921,00 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 23 жовтня 2020 року позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 14 жовтня 2011 року в розмірі 58 217, 61 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» судові витрати по справі у вигляді судового збору у сумі 1248,65 грн.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Вимоги, які зазначені в апеляційній сказі
З рішенням суду не погодився  ОСОБА_1 та оскаржив його в апеляційному порядку. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позиція учасників справи
Узагальнені доводи апеляційної скарги
На думку скаржника, оскаржуване рішення суду прийняте: з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи; з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. 
Відповідач в апеляційній скарзі посилається на те, що АТ КБ «Приватбанк» не доведено належними і допустимими доказами наявність заборгованості та взагалі факт існування договірних відносин щодо отримання кредиту. 
Також ОСОБА_1 зазначається, що розгляд справи відбувся без його участі, хоча ним було заявлено клопотання про відкладення розгляду справи.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.
Щодо розгляду справи без виклику сторін
Згідно частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи, що ціна позову становить 89187,53 грн та беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 7 та статті 369 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без виклику сторін в порядку письмового провадження. 
Встановлені обставини справи
Із матеріалів справи вбачається, що між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було підписано анкету-заяву № б/н від 14 жовтня 2011 року, згідно якої  ОСОБА_1  отримав кредит у розмірі 50000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
З розрахунку заборгованості за договором № б/н від 14 жовтня 2011 року, укладеного між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 , станом на 20 травня 2019 року відповідач має заборгованість за кредитним договором у розмірі 89187,53 грн, яка складається: заборгованість за тілом кредиту - 39633,60 грн, заборгованість за простроченим тілом кредиту - 21584,01 грн, нарахована пеня за прострочене зобов`язання - 22574,40 грн, нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн - 672,30 грн, штраф (фіксована частина) - 500,00 грн, штраф (процентна складова) - 4223,22 грн.
Позиція апеляційного суду
Щодо договірних відносин у сфері кредитування
ОСОБА_1 зазначає, що АТ КБ «Приватбанк» не доведено належними і допустимими доказами наявність заборгованості та взагалі факт існування між позивачем і відповідачем договірних відносин щодо отримання кредиту.
Відповідно до положень статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Виходячи з того, що у справах про стягнення кредитної заборгованості до предмета доказування включаються серед іншого обставини щодо розміру заборгованості, відповідно розрахунок заборгованості є належним доказом наявності та розміру заборгованості.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 548/15991/13-ц та постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 361/2385/18-ц.
Разом з тим, звертаючись до суду із цим позовом банк надав суду зокрема анкету-заяву від 14 жовтня 2011 року за підписом ОСОБА_1 , розрахунок заборгованості, виписку по рахунку ОСОБА_1 за період із 01 жовтня 2011 року по 23 жовтня 2019 року, довідку про видачу відповідачу кредитних карток № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 із зазначенням строку їх дії, а також довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 .
При цьому, банк стверджував і довів, що згідно виписки по картковим рахункам позичальник ОСОБА_1 користувався кредитними коштами та частково виконував свої зобов`язання щодо їх повернення.
У Постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №161/5267/20 викладена правова позиція, відповідно до якої доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
При цьому згідно пункту 3 вказаного Положення клієнтські рахунки це особові рахунки, за якими обліковуються кошти клієнтів банку. До клієнтських рахунків належать кореспондентські, поточні, вкладні (депозитні) рахунки, рахунки умовного зберігання (ескроу).
Отже, наявна в матеріалах справи виписка по рахунку, за яким обліковуються кошти клієнта банку, в сукупності з іншими доказами, може підтверджувати заборгованість відповідача ОСОБА_1 за виданим кредитом, що спростовує доводи апеляційної скарги.
Чинне законодавство України не містить вимог щодо засобів доказування за допомогою яких має підтверджуватись розмір заборгованості. Відповідно застосовуються загальні правила щодо доказів та обов`язків щодо доказування. Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що наданий банком розрахунок, виписка по рахунку та довідки є належними доказами та допустимими засобами доказування у цій справі. 
Суд звертає увагу, що власного розрахунку заборгованості відповідачем не надавалося, обґрунтованих доводів щодо неправильності наданого позивачем розрахунку не зазначалося. Що ж стосується пені та штрафів, то у цій частині рішення суду першої інстанції судом не переглядається, адже воно є ухваленим на користь ОСОБА_1 , а АТ КБ «Приватбанк» у цій частині рішення суду не оскаржує.
Зважаючи на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з ОСОБА_1 , на користь АТ КБ «Приватбанк» 39633,60 грн - заборгованість за тілом кредиту та 21 584,01грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту.
Відтак, вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, давши оцінку доказам відповідно до положень статті 89 ЦПК України в їх сукупності.
Щодо підпису
Посилання ОСОБА_1 на ту обставину, що суд першої інстанції ухвалив рішення без дослідження оригіналу анкети-заяви № б/н від 14 жовтня 2011 року не ставить під сумнів правильність рішення суду першої інстанції. 
Так, відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною першою статті 89 ЦПК Україн и визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина друга зазначеної статті).
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина третя).
Разом з тим, твердження відповідача про сумнівність анкети-заяви як доказу, у зв`язку із неможливістю встановлення належності підпису на ній, має суперечливий характер, адже відповідачем одночасно робиться припущення про можливість її підписання під час отримання картки банку з метою перерахування на неї заробітної плати та інших платежів. 
Як уже зазначалося, заборгованість за кредитним договором підтверджується й іншими доказами, які містяться в матеріалах справи, а тому колегія суддів приходить до переконання, що надані позивачем докази в їх сукупності підтверджують факт наявності заборгованості.
Щодо розгляду справи судом першої інстанції за відсутності відповідача
Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 18 листопада 2019 року призначено розгляд справи по суті на 24 грудня 2019 року. Розгляд справи неодноразово відкладався у зв`язку із надходженням до суду першої інстанції клопотань відповідача про відкладення розгляду справи, які мотивувались карантинними обмеженнями, що запроваджені з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19 (т.1, а.с. 193, 199, 206,213, 251, 258).
Розгляд справи відбувся 23 жовтня 2020 року, під час якого суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, мотивуючи це тим, що відсутні підстави для відкладення розгляду справи і не є можливим подальше її відкладення.
Разом з тим, у матеріалах справи присутня заява відповідача про ознайомленнями з матеріалами справи, на якій присутня відмітки відповідача із зазначеннями дати про його особисте ознайомлення з матеріалами справи, що проводилось 17 листопада 2020 року (т1, а.с. 269).
Частиною другою статті 210 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), учасники справи можуть брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Підтвердження особи учасника справи здійснюється із застосуванням електронного підпису, а якщо особа не має такого підпису, то у порядку, визначеному Законом України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" або Державною судовою адміністрацією України (частина четверта статті 212 ЦПК України).
Суд першої інстанції, мотивуючи відмову у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи зазначає, що на час розгляду справи карантинні обмеження, які були раніше встановлені постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 р. № 211, значно пом`якшені, не обмежують права учасників судового засідання на доступ до суду та дозволяють їм безпосередньо приймати участь у судовому засіданні.
Також ЦПК України передбачає, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).
Відповідач повинен добросовісно використовувати надані процесуальні права, не зловживати ними та зобов`язаний демонструвати готовність брати участь у судовому розгляді і утримуватися від використання методів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби, передбачені законом для прискорення процедури слухання.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що розгляд справи судом першої інстанції без присутності відповідача проведено правомірно, адже розгляд справи відкладався неодноразово у зв`язку із надходженням до суду клопотань про відкладення розгляду справи від ОСОБА_1 з підстав запровадження карантину. 
Також слід наголосити, що затягування строку розгляду справи порушує основну засаду (принцип) цивільного судочинства на розумність строку розгляду справи судом.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Як вбачається з частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишати судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції який ухвалив рішення, підстави для зміни чи скасування рішення суду відсутні. 
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що оскільки позивач рішення суду не оскаржив, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для перевірки рішення суду в частині відмовлених позовних вимог. 
Щодо судових витрат
За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл витрат.
Оскільки апеляційний суд не задовольняє вимоги відповідача, не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється при розгляді цієї апеляційної скарги.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 23 жовтня 2020 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 лютого 2021 року.

Головуючий                                 В.П. Пікуль 

Судді                         Т.В. Одринська

                                                                                       О.О. Панченко