ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3366/21 Справа № 188/706/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бурда П. О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О СТ А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2021 року        Дніпровський Апеляційний суд у складі:                  головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
               суддів        - Деркач Н.М., Демченко Е.Л.,
               за участю секретаря – Керімової-Бандюкової Л.К. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа виконавчий комітет Миколаївської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області (до якої приєдналася Дмитрівська сільська рада), про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловим будинком 
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 
на рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2019 року,-

В С Т А Н О В И В:

22 травня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловим будинком. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що 09.03.2014 між позивачем та відповідачем 1 було укладено письмовий договір купівлі-продажу з розстроченням платежів житлового будинку (далі – договір), розташованого за адресою АДРЕСА_1 . Договірна вартість будинку склала 100000 грн., що було еквівалентно 11760 доларів США. Вказаний договір нотаріально не посвідчувався. Будинок був переданий відповідачам, де вони проживають до цього часу. Згідно з умовами договору відповідач 1 повинен був виплачувати позивачу кожного місяця не менше 3000 грн. Остаточний розрахунок згідно з умовами договору повинен був відбутися у березні 2016 року. Протягом всього часу відповідач 1 здійснював платежі несвоєчасно та не у повному розмірі, чим порушував умови договору. З січня 2017 року відповідач 1 припинив виплати взагалі. Відповідач 1 не виплатив позивачу обумовлену договором суму і разом з відповідачами 2-5, які є його дружиною та дітьми, відмовляється повернути будинок позивачу. Посилаючись на норми ст. ст. 16, 391 ЦК України, позивач просить суд виселити відповідачів 1, 2, 3, 4, 5 з житлового будинку розташованого по АДРЕСА_1 та стягнути на користь позивача судові витрати (том 1 а.с.2-3).

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_6 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, виконавчий комітет Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловим будинком задоволено в повному обсязі.
Виселено ОСОБА_2 з житлового будинку АДРЕСА_1 . 
Виселено ОСОБА_3 з житлового будинку АДРЕСА_1 .
Виселено ОСОБА_4 з житлового будинку АДРЕСА_1 .
Виселено ОСОБА_6 з житлового будинку АДРЕСА_1 .
Виселено ОСОБА_6 з житлового будинку АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 352 гривні 40 копійок.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 352 гривні 40 копійок (том 1 а.с.110-115).
Додатковим рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2019 року, вирішено, виселення ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_6 з житлового будинку АДРЕСА_1 здійснити в належне на праві власності ОСОБА_3 житлове приміщення по АДРЕСА_2 (том 1 а.с.173-174). 

В апеляційній скарзі, ОСОБА_3 посилаючись на порушення судом 1 інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволені позову відмовити повністю (том 1 а.с.131-132,134-135).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судом 1 інстанції встановлено, що 09 березня 2014 року відповідач 1 написав розписку, яку також підписали позивач та свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , за умовами якої позивач зобов`язується після оплати грошей за продаж житлового будинку, належного позивачу, в сумі 100000,00 грн., що еквівалентно 11760 доларів США, укласти договір купівлі-продажу житлового будинку, а відповідач 1 зобов`язався щомісячно, починаючи з березня 2014 року, сплачувати продавцю кошти в сумі мінімум 3000 грн., що еквівалентно 11760 доларів США, за купівлю житлового будинку в повному обсязі до березня 2016 року (а.с. 5).
Виконуючи умови спірного договору, позивачем було передано житловий будинок відповідачу 1, який продовжує в ньому проживати зі своєю сім`єю - відповідачами 2-5, що підтверджується актом Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області від 28 квітня 2017 року (а.с. 7).
Відповідач 1 не в повному обсязі розрахувався за спірний будинок, а саме: сплатив лише 72500 грн., що позивач вважає порушенням умов договору з боку відповідача 1, яке є підставою для повернення житлового будинку власнику.
Вказані обставини встановлені постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2018 року у цивільній справі №188/857/17, якою у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору купівлі-продажу та повернення житлового будинку відмовлено і в обґрунтування відмови зазначено таке: “Як вбачається з наданих сторонами доказів, між сторонами була лише домовленість про купівлю-продаж спірного будинку, а сам договір в письмовій формі укладено не було, а тому такого договору не існує.
Крім того, на підтвердження домовленості про купівлю-продаж будинку відповідач ОСОБА_2 написав розписку, за якою він зобов`язався щомісячно, починаючи з березня 2014 року, сплачувати ОСОБА_1 за купівлю житлового будинку кошти в сумі не менше 3000 грн. до березня 2016 року, для погашення остаточної суми в розмірі 100000 грн., що є еквівалентом 11760 доларів США. Після чого ОСОБА_1 зобов`язалася укласти із відповідачем договір купівлі продажу (а.с. 5).
Проте, відповідач ОСОБА_2 ухилився від виконання зобов`язань за розпискою, що потягло за собою неможливість укладення договору купівлі-продажу будинку.
Також, відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено в ч.2 ст. 16 ЦК України. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
У постановах Верховного Суду України від 4 листопада 2015 року (№ 6-1920цс15) та 30 березня 2016 року (№ 6-265цс16) міститься висновок про те, що особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
Оскільки договору купівлі-продажу житлового будинку немає, тому спосіб захисту щодо розірвання цього договору є неналежним.
Крім того, позивачем також було поставлено питання про повернення їй житлового будинку, але як вбачається з матеріалів справи відповідач ОСОБА_2 разом із сім`єю заселився та проживає у спірному будинку за згодою позивача, а також на користь позивача були внесені грошові кошти в сумі 72500 грн. за майбутнім договором купівлі-продажу житлового будинку, що підтверджується графіком платежів, в якому за кожний платіж розписувалися сторони (а.с. 6).
Проте позивачкою не поставлено питання про повернення цих грошових коштів, а також не вирішено питання, якщо для цього є законні підстави, про усунення перешкод в користування своїм майном, ці вимоги позивачкою не заявлялися”.
Враховуючи викладене у постанові Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2018 року у цивільній справі №188/857/17, що набрала законної сили, суд також бере до уваги, що рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 10 вересня 2018 року у цивільній справі № 188/1660/17 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_9 про повернення коштів, сплачених як авансовий внесок, задоволено частково і стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 72500 (сімдесят дві тисячі п`ятсот) гривень, і вважає, що відсутній будь-який правовий зв`язок між правом відповідачів на користуванням житловим будинком, належним на праві власності позивачу і поверненням нею відповідачам авансового внеску, який вони зробили в рахунок укладення в майбутньому договору купівлі-продажу цього будинку.
Позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11.07.2005 № 7730614 (том 1 а.с.4).
Між сторонами спору не існує ніяких договірних або передбачених законодавством позадоговірних зобов`язань, які б надавали право відповідачу безстроково користуватися майном позивача у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1 .
Позивач не зобов`язана укладати з відповідачем 1 договір купівлі-продажу цього будинку, оскільки він не сплатив у повному обсязі його вартість у строк, встановлений їхньою домовленістю, тобто до березня 2016 року (а.с. 5).
Згода позивача на володіння і користування належним їй на праві власності будинком, про яку зазначав апеляційний суд в постанові від 28 лютого 2018 року у цивільній справі №188/857/17, надавалася нею відповідачам до березня 2016 року.
З квітня 2016 року відповідачі без будь-яких правових підстав користуються належним позивачу житловим будинком і вона вправі вимагати усунення перешкод в користуванні ним як власник шляхом виселення відповідачів.
Відповідачі повинні були усвідомлювати, що вони не мають документів (договору найму, ордеру тощо), які б могли підтверджувати їх право користування житловим приміщенням, позивач пропонувала відповідачам купити спірний житловий будинок або звільнити його. За таких обставин втручання у право відповідачів, які без достатньої правової підстави продовжують користуватись спірним будинком, не може вважатись непропорційним по відношенню до необхідності захисту прав власника будинку.
Щодо виселення неповнолітніх відповідачів 3-5, які проживають разом із своїми батьками відповідачами 1 і 2, суд виходив із того, що в цьому випадку батьки дитини не набули жодних прав щодо спірного будинку, подальше проживання в ньому не ґрунтується на нормах закону, особистих, незалежних від батьків прав на спірне майно неповнолітні відповідачі не отримали, а тому їх виселення разом з батьками відповідає вимогам закону.
Відповідач 1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .
Відповідач 2 разом з неповнолітніми відповідачами 3-5, які є її дітьми, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .
Ці відомості надані суду при виконанні вимог частин 6 і 7 ст. 187 ЦПК України листом Дмитрівського сільського голови Руденка І.І. від 30.05.2018 за №290 (том 1 а.с.16).
Відповідачу 2 на праві приватної власності належить житловий будинок загальною площею 78,6 кв.м по АДРЕСА_2 , придбаний на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку № 1570 від 04.12.2017, посвідченого приватним нотаріусом Петропавлівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Свириденко Л.В., проведена державна реєстрація права власності, індексний номер рішення про державну реєстрацію 38508361 від 04.12.2017, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1426761212238, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (том 1 а.с.8).
Саме до цього житлового будинку мають бути виселені відповідачі 1 і 2 як члени однієї сім`ї разом зі своїми малолітніми дітьми, які не досягли десятирічного віку, відповідачами 3-5.

Задовольняючи позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив із того, що порушення на протязі тривалого часу (з квітня 2016 року) прав позивача, як власника житлового будинку, категоричного заперечення останньої щодо проживання у спірному будинку відповідачів, а також намір власника реалізовувати свої права власності щодо цього будинку, є підставою для задоволення позовних вимог. 

Колегія суддів погоджується з висновками суду 1 інстанції.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Встановлені судом обставини свідчать про те, що відповідачі вселилися та набули права користування житловим будинком, що належить на праві власності позивачу тимчасово, підтвердженням чого є той факт, що відповідачі не змінювали зареєстроване їх постійне місце проживання, та відсутність будь-яких документальних підтверджень правових підстав постійного користування спірним житловим приміщенням, зокрема договорів оренди, безоплатного користування тощо.
Відповідачі не є членами сім`ї позивача, а тому на них не розповсюджуються положення статті 156 ЖК Української РСР, якою визначені права членів сім`ї власника житлового будинку. 

Позивач обґрунтовуючи позовні вимоги посилалася на те, що вона як власник майна відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у користуванні її власністю, зокрема вимагати виселення відповідачів, яким вона надала право користування зазначеним житловим приміщенням, проте на сьогодні таке розпорядження не є актуальним. 

З огляду на підстави заявленого позову, застосуванню підлягають положення ст. 391, та глави 32 «Право користування чужим майном» ЦК України, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК Української РСР, прийнятого 30 червня 1983 року не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України (правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20)).
Право користування чужим майном передбачено у ст. 401-406 ЦК України.
Статтею 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту, зокрема відповідно до п. 4 ч. 1 зазначеної норми, сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Установивши, що ОСОБА_1 , як власник житлового будинку АДРЕСА_5 , категорично заперечує проти проживання у ньому відповідачів, які за її згоди вселилися у спірне житлове приміщення на підставі договору купівлі-продажу з розстроченням платежів, проте умови договору не були виконані, у зв`язку з чим обставини, які надавали їм право на проживання у зазначеному житловому приміщенні припинилися, суд 1 інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог. 

З урахуванням зазначеного доводи апеляційної скарги, що відповідачі вселилися до спірного житлового будинку за згоди позивача, не впливають на висновки суду. 

Доводи апеляційної скарги, що відповідачі не чинять перешкоди позивачу у користуванні спірним житловим будинком, колегія суддів відхиляє, оскільки подання даного позову свідчить про наявність спору між сторонами, який неможливо було врегулювати в досудовому порядку.

Оцінюючи виселення відповідачів зі спірного житлового будинку на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції, Верховний Суд вважає, що припинення права користування відповідачами спірним житлом шляхом їх виселення відповідає такому критерію, оскільки відповідачі забезпечені іншим житлом, зокрема мають постійне зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 , крім того, на праві власності відповідачу 2 належить житлове приміщення по АДРЕСА_2 .

Оскільки доводи апеляційної скарги зводяться лише до незгоди з висновками суду, колегія судів дійшла висновку, що суд першої інстанції на підставі встановлених фактичних обставин справи правильно застосував норми матеріального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. 259, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 – залишити без задоволення. 

Рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2019 року — залишити без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: