Постанова                             
Іменем України                 
 
17 березня 2021 року                                         
м. Київ
 
справа № 700/3914/15
провадження № 61-16145св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д., 
суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В., 
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
особа, яка подала апеляційну та касаційну скарги, - ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_3 на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 01 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Новікова О. М., Храпка В. Д., Вініченка Б. Б.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.
Позовна заява мотивована тим, що він є спадкоємцем 1/2 частки у спадщині, яка відкрилась після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 його матері ОСОБА_4 
24 травня 2012 року ОСОБА_4 надала в позику відповідачу ОСОБА_2 3 000,00 доларів США строком на шість місяців під 5 % на місяць із щомісячною сплатою відсотків. 
01 червня 2012 року ОСОБА_4 надала в позику ОСОБА_2 1 200,00 доларів США під 5 % на місяць строком на шість місяців 2012 року. 
Через шість місяців ОСОБА_4 надала в позику ОСОБА_2 1000,00 доларів США.
ОСОБА_2 не повністю розрахувалась за обома договорами позики.
Посилаючись на те, що позивач є спадкоємцем позикодавця і його частка у спадщині складає 1/2 частки, просив стягнути на свою користь із відповідача половину заборгованості за договором позики від 24 травня 2012 року в сумі 84 116,79 грн та за договором позики від 01 червня 2012 року - 3 3031,00 грн.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 08 грудня 2015 року у складі судді Добриднюк Н. О. позов  ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за договором позики від 24 травня 2012 року заборгованість на загальну суму                               84 116,89 грн.
За договором позики від 01 червня 2012 року стягнуто борг у сумі 33 031,00 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Рішення суду мотивоване тим, що відповідач належних та допустимих доказів на підтвердження виконання своїх зобов`язань за договором позики суду не надала. Відповідач не оспорювала договори позики.
 
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 , чоловік відповідача, як особа, яка не брала участі у справі, проте вважає, що оскаржуване рішення впливає на його інтереси та права, подав апеляційну скаргу.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 01 жовтня 2020 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою  ОСОБА_3 на рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 08 грудня 2015 року закрито на підставі пункту 3 частини першої статі 362 ЦПК України. 
Ухвала апеляційної інстанції мотивована тим, що за умовами договору позики, ОСОБА_2 , яка має право укладати правочини від свого імені в тому числі і щодо майна, що є її особистою приватною власністю, визнала свій обов`язок особисто повернути позикодавцеві взяті в позику кошти. Факт укладення договору позики під час шлюбу не є достатньою підставою стверджувати, що позичені кошти є спільним сумісним майном подружжя, що породжує спільний обов`язок подружжя повернути позику. Права та інтереси ОСОБА_3 , чоловіка відповідача, як особи, яка не брала участі у справі, не порушені.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У листопаді 2020 року  ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 20 листопада 2020 року відкрито касаційне провадження у справі.
У грудні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 09 березня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки тому, що апеляційне провадження у справі закрито відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалось. Суд апеляційної інстанції не мав право застосовувати цю норму ЦПК України після відкриття апеляційного провадження та призначення справи до розгляду.
Крім того, статтею 63 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Тобто суд апеляційної інстанції фактично застосував статтю 57 СК України, визначивши позику не як об`єкт спільної сумісної власності подружжя, замість статті 60, 65 СК України.
Крім того, розгляд справи в суді апеляційної інстанції проводився в складі колегії суддів: Новікова О. М., Бондаренка С. І., Вініченка Б. Б., але згідно з оскаржуваною ухвалою вказано, що ці підписано іншим складом суду, а саме: Новіков О. М. , Храпко В. Д., Вініченко Б. Б. , що є підставою для обов`язкового її скасування та передачі на новий розгляд або для продовження розгляду згідно з вимогами статті 411 ЦПК України.
Відзив на касаційну скаргу позивач до суду не подавав.
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
24 травня 2012 року відповідно до письмової розписки ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_4 3 000 доларів США під 5 %, строком дії на шість місяців та 01 червня 2012 року - 1 200 доларів США під 5 %, строком дії шість місяців (а.с. 4).
Через шість місяців ОСОБА_4 надала в позику ОСОБА_2 1000,00 доларів США.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла (а.с. 5).
Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом, договором про поділ спадкового майна та заяви від 30 квітня 2014 року у спадковій справі № 449/2013, заведеній Києво-Святошинською районною державною нотаріальною конторою,  ОСОБА_1 є спадкоємцем майна померлої матері в рівних частках із його сестрою ОСОБА_7 , оскільки прийняли її у рівних частках, вартістю по 90 000 грн спадкового майна (а.с. 6).
У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.
Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 08 грудня 2015 року позов  ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за договором позики від 24 травня 2012 року заборгованість на загальну суму                               84 116,89 грн.
За договором позики від 01 червня 2012 року стягнуто борг в сумі                33 031,00 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 , чоловік відповідача, як особа, яка не брала участі у справі, проте вважає, що оскаржуване рішення впливає на його інтереси та права, подав апеляційну скаргу.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 01 жовтня 2020 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою  ОСОБА_3 на рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 08 грудня 2015 року закрито на підставі пункту 3 частини першої статі 362 ЦПК України. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Отже, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України).
Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). 
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Указаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України висловленій у постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13.
За таких обставин, згідно з нормами сімейного законодавства, умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність у законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою                        п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, бо докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Проте судом апеляційної інстанції не встановлено, а матеріали справи не містять доказів, що кошти, одержані  ОСОБА_2 , за договором позики використані в інтересах сім'ї. 
Суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший із подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 20 лютого 2013 року у справі                          № 6-163цс12.
Суд апеляційної інстанції, застосувавши положення пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України, зробив правильний висновок про те, що рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 08 грудня 2015 року не вирішувалося питання про права та обов`язки ОСОБА_3 , що є підставою для закриття апеляційного провадження за його апеляційною скаргою.
Верховний Суд погоджується з таким висновком апеляційного суду.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи,                 а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося  (пункт 3 частини першої статті 362 ЦПК України).
Установивши, що рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 08 грудня 2015 року не вирішувалося питання про права, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_3 , який не є стороною договору позики та на якого судом не покладався обов`язок повернення коштів, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про закриття апеляційного провадження за його апеляційною скаргою.
Аргументи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника                              з висновками суду апеляційної інстанції. 
Доводи касаційної скарги про те, що розгляд справи в суді апеляційної інстанції проводився у складі колегії суддів: Новікова О. М., Бондаренка С. І., Вініченка Б. Б., але згідно з оскаржуваною ухвалою підписано її іншим складом суду, а саме: Новіков О. М., Храпко В. Д., Вініченко Б. Б. , що є підставою для обов`язкового її скасування та передачі на новий розгляд або для продовження розгляду згідно з вимогами статті 411 ЦПК України, є безпідставними.
Протоколом автоматичного розподілу судової справи № 700/3914/15 між суддями 18 червня 2020 року визначено склад колегії суддів: Новіков О. М., Бондаренко С. І., Вініченко Б. Б. (а.с. 80).
Відповідно до розпорядження керівника апарату суду від 24 вересня 2020 року № 973 призначено повторний автоматизований розподіл судових справ. Відповідно до підпунктів 2.3.49, 2.3.5 пункту 2 розділу II Положення про автоматизовану систему документообігу суду, пункту 2 розділу II Засад використання автоматизованої системи документообігу Черкаського апеляційного суду, у зв`язку з перебуванням судді-члена колегії Бондаренка С. І. у відпустці та з метою недопущення порушення процесуальних строків розгляду апеляційної скарги, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 700/3914/15 та визначено такий склад колегії суддів: Новіков О. М., Храпко В. Д., Вініченко Б. Б.
 
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в цьому випадку оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Ухвалу Черкаського апеляційного суду від 01 жовтня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                 Д. Д. Луспеник 

Судді:                                                                           І. А. Воробйова 

                                                                                       Б. І. Гулько

                                                                                        Р. А. Лідовець  

                                                                                        Ю. В. Черняк