Номер провадження: 22-ц/813/3056/21 
Номер справи місцевого суду: 522/13917/18
Головуючий у першій інстанції Абухін Р. Д.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.02.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
Головуючого-судді Комлевої О.С., 
суддів: Гірняк Л.А., Цюри Т.В.,
з участю секретаря Воронової Є.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 червня 2020року, ухваленого під головуванням судді Абухіна Р.Д., повний текст рішення виготовлений 10 червня 2020 року, -
в с т а н о в и в:
У серпні 2018 року ОСОБА_3 ,   ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_2 про виселення, в якому просили виселити відповідача з квартири АДРЕСА_1 .
В обґрунтування свого позову позивачі зазначили, що  ОСОБА_3 та   ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1 .
В 2013 році вказана квартира вибула із володіння власників та в подальшому була неодноразово відчужена. Останнім набувачем спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 14.12.2015 року став ОСОБА_2 
22.12.2016 року апеляційним судом Одеської області витребувано у ОСОБА_2 на користь позивачів зазначену квартиру.
Рішення суду набрало законної сили, однак відповідач не виселився із зазначеної квартири, що стало підставою для звернення до суду із даним позовом.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 червня 2020 року позов ОСОБА_3 ,   ОСОБА_4 задоволений.
Виселений ОСОБА_2 з кв. АДРЕСА_1 .
Не погодившись з рішенням суду,  ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 подав апеляційну скарги, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та закрити провадження по справі.
У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги,апелянт зазначає, що позивачі проживають на території іншої держави, до квартири жодного разу не приходили та апелянт жодних перешкод у користуванні квартирою не вчиняє.
Судом проігноровано, що виселення з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Суд не врахував, що в спірній квартирі проживає батько апелянта, який є інвалідом.
Суд першої інстанції не вчинив заходи для належного сповіщення апелянта, рішення прийнято без участі апелянта, про що свідчать матеріали справи, оскільки в них відсутні підтвердження належного сповіщення апелянта.
У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 , представник  ОСОБА_3 ,   ОСОБА_4 зазначає, що ОСОБА_2 своїми діями перешкоджає позивачам реалізувати своє право на квартиру, та сам факт проживання ОСОБА_2 та його батька у вказаній квартирі є перешкодою позивачам у реалізації ними свого права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Проживання позивачів за межами території України жодним чином не надає ОСОБА_2 та його батьку права користуватися спірною квартирою. Також зазначив, що посилання про неналежне сповіщення не відповідає дійсності, так як матеріали справи містять докази про належне повідомлення ОСОБА_2 про судове засідання. Рішення суду відповідає вимогам с. 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, є законним, обґрунтованим та таким, що підлягає залишенню без змін.
ОСОБА_2 , а також його представник  ОСОБА_1  про розгляд справи призначеної на 24 лютого 2021 року були сповіщені належним чином (а.с. 58-61 т.2).
Від ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 24 лютого 2021 рокудо Одеського апеляційного суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з карантинними обмеженнями (а.с. 72-77 т.2).
Вирішуючи питання про слухання справи у відсутності ОСОБА_2 , а також його представника ОСОБА_1 , колегія суддів залишає заявe клопотання про відкладення розгляду справи без задоволення, з наступних підстав.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» не було запроваджено змін до ст.371 ЦПК України щодо строків розгляду апеляційної скарги.
ОСОБА_2 , а також його представник ОСОБА_1 з клопотаннями про можливість взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, зокрема, поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, враховуючи приписи ст. 212 ЦПК України, не зверталися.
Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч.ч.1,2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи.
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає за можливе розглянути справу у відсутність ОСОБА_2 , а також його представника ОСОБА_1 , які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Враховуючи те, що справа на розгляді в апеляційному суді перебуває з липня 2020 року, з урахуванням того, що за клопотанням ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 справа, яка була призначена на 20 січня 2021 року судом вже була відкладена, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим, колегія суддів вирішила слухати справу за відсутності ОСОБА_2 , а також ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 , на підставі наявних у справі доказів.
Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/2575/19.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_6 , представника  ОСОБА_3 ,   ОСОБА_4 , доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно  до ст.  375ЦПК України,  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23.03.1993 року є власниками у рівних частках квартири АДРЕСА_1 , яку отримали у власність в порядку приватизації.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04.03.2013 року задоволено позов ОСОБА_7 та визнано укладеним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 . За ОСОБА_7 визнано право власності на спірну квартиру, усунуто перешкоди шляхом вселення ОСОБА_8 у спірну квартиру.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16.12.2014 року задоволено позов ОСОБА_9 , за яким, в порядку поділу майна подружжя визнано право власності на спірну квартиру.
18.09.2015 року ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу продав спірну квартиру ОСОБА_10 , яка, в свою чергу, 14.12.2015 року продала спірну квартиру ОСОБА_2 .
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 25.11.2015 року, скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04.03.2013 року, ОСОБА_7 відмовлено в позові в повному обсязі.
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 22.12.2016 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, витребувано у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 , яка їм належить у рівних частках на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23.03.1993 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів №13-72.
Задовольняючи позов ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення, суд першої інстанції виходив з того, що позов є законним та обґрунтованим, оскільки діями відповідача порушується право користування позивачів, як власників квартири.
Як вбачається з матеріалів справи, підставою звернення до суду із даним позовом стало те, що ОСОБА_2 проживає в спірній квартирі без законних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Положеннями статті 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Так, рішенням апеляційного суду Одеської області від 22.12.2016 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 витребувано у ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , яка їм належить у рівних частках на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23.03.1993 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів №13-72.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, особа щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Судом першої інстанції вірно зазначено про те, що у судовому рішенні повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 про те, що позивачі проживають на території іншої держави, до квартири жодного разу не приходили та апелянт жодних перешкод у користуванні квартирою не вчиняє, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки за рішення суду, яке набрало законної сили у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 була витребувана квартира АДРЕСА_1 , яка їм належить, однак ОСОБА_2 перешкоджає позивачам володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд у відповідності до вимог закону.
Доводи про те, що судом проігноровано, що виселення з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві, а також, що суд не врахував, що в спірній квартирі проживає батько апелянта, який є інвалідом, колегія суддів вважає безпідставними, так як діями відповідача порушується право позивачів, як власників квартири, та рішенням суду у законний спосіб відновлені порушені права ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користування спірною квартирою шляхом виселення ОСОБА_2 із спірної квартири.
Доводи про те, що суд першої інстанції не вчинив заходи для належного сповіщення апелянта, рішення прийнято без участі апелянта, про що свідчать матеріали справи, оскільки в них відсутні підтвердження належного сповіщення апелянта, спростовуються матеріалами справи, а саме поштовим повідомленням кур`єрською службою доставки про призначене судове засідання на 09 червня 2020 року. При цьому 09 червня 2020 року від представника ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , тобто у день судового засідання було подано клопотання про відкладення розгляду справи, що свідчить про обізнаність, як відповідача, так і його представника про призначене судове засідання.
Вказані доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає апелянт.
Судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.
Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 червня 2020 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 15 березня 2021 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.А. Гірняк

______________________________________ Т.В. Цюра