УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
03 березня 2021 року
м. Київ
справа № 206/6485/19
провадження № 51-694ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженої ОСОБА_5 , на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року, яку постановлено в кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019040030001316, за обвинуваченням 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Дніпропетровська, зареєстрованої у АДРЕСА_1 , проживаючої у тому АДРЕСА_2 , раніше судимої вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 березня 2019 року за ч. 1 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі – КК України) до покарання у виді громадських робіт на строк 120 годин,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.
Суть питання
За вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2020 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 263 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків шляхом приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання, призначеного вищевказаним попереднім вироком – у вигляді 96 годин громадських робіт, які згідно зі ст. 72 КК України відповідають 12 дням позбавлення волі, остаточно визначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 12 днів.
Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 22 грудня 2020 року відмовив у задоволені клопотання про поновленнястроку на апеляційне оскарження вироку місцевого суду і повернув апеляційну скаргу засудженої  ОСОБА_5 .
Не погоджуючись із вказаним рішенням апеляційного суду, захисник звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій посилаючись на допущені, на його думку, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати вищезазначену ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
На обґрунтування своїх вимог захисник зазначає, що суд апеляційної інстанції, відмовляючи у поновлені строку на апеляційне оскарження ухвали місцевого суду, не надав належної оцінки аргументам засудженої з приводу того, що вона є особою юридично неграмотною і у неї не було можливості користуватися правовою допомогою захисника. При цьому вказує на те, що апеляційним судом, у порушення ч. 1 ст. 345 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України), не вручалась засудженій пам`ятка про права та обов`язки, чим було порушено її право на захист. Отже, захисник вважає, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволені клопотання засудженої про поновлення їй строку на апеляційне оскарження вироку місцевого суду. 
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Відповідно до вимог п. 1ч. 2 ст. 395 КПК України апеляційна скаргана вирок або ухвалу про застосування чи відмову у застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру - протягом тридцяти днів з дня їх проголошення. За змістом ч. 3 зазначеної статті для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.
Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 399 КПК України апеляційна скарга повертається, якщо вона подана після закінчення строку апеляційного оскарження і особа не порушує питання про поновлення цього строку або суд апеляційної інстанції за заявою особи не знайде підстав для його поновлення.
Частиною 1 ст. 117 КПК України встановлено, що пропущений із поважних причин строк має бути поновлено за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду. Поняття поважних причин пропуску строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд суду. Зокрема, під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали своєчасне звернення до суду у визначений законом строк.
Як видно з копії рішення апеляційного суду, доданої до касаційної скарги, засуджена ОСОБА_5 , не погоджуючись з постановленим стосовно неї рішенням місцевого суду, поза межами строку на апеляційне оскарження, подала апеляційну скаргу до якої долучила клопотання про поновлення їй строку на таке оскарження. 
В обґрунтування свого клопотання засуджена вказувала на те, що вона не знала про можливість і порядок оскарження вироку суду в апеляційному суді. У зв`язку із цим, просила поновити пропущений строк на оскарження вироку місцевого суду. 
За наслідками розгляду вказаного клопотання, апеляційний суд ухвалою від 22 грудня 2020 року відмовив у його задоволенні.
Приймаючи вказане рішення, апеляційний суд виходив з того, що 27 січня 2020 року був ухвалений та проголошений вирок суду першої інстанції за участю ОСОБА_5 і судом роз`яснено порядок та строки його оскарження до суду апеляційної інстанції. Крім того, в цей же день їй було вручено копію цього вироку, про що свідчить розписка з її особистим підписом (а.с. 116). Також апеляційний суд взяв до уваги й те, що відповідно до матеріалів справи протягом червня-липня 2020 рокуОСОБА_5 було доставлено в місцевий суд для ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, однак апеляційну скаргу на вирок суду першої інстанції вона подала лише 02 грудня 2020 року.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 127/17092/18, особа, яка бажає подати апеляційну скаргу, має діяти сумлінно для того, щоб ефективно реалізувати своє право. Хоча ст. 117 КПК України містить норму щодо поновлення пропущеного строку, але це можливо лише в разі наявності поважних причин пропуску такого строку. Тому при вирішенні питання про поновлення пропущеного строку, у тому числі й строку на апеляційне оскарження, до уваги мають братися: тривалість самого процесуального строку; час, який минув з дати завершення процесуального строку; наявність чи відсутність обставин, які об`єктивно перешкоджали особі реалізувати своє право (повноваження) в межах визначеного процесуального строку; поведінку особи, яка звертається з відповідним клопотанням, зокрема, чи вживала особа розумних заходів для того, щоб реалізувати своє право (повноваження) у межах процесуального строку та якнайшвидше після його закінчення (у разі наявності поважних причин його пропуску) та інші доречні обставини.
Враховуючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду про те, що ОСОБА_5 не наведено поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження, які б перешкоджали їй раніше подати апеляційну скаргу. 
Верховний Суд виходить з того, що в цій справі зазначене засудженою обґрунтування причин пропуску строку на апеляційне оскарження, є явно недостатнім для того, щоб суд апеляційної інстанції міг визнати ці причини поважними та такими, що об`єктивно зумовили затримку з поданням засудженою апеляційної скарги на рішення місцевого суду, особливо з огляду на те, що їй було достовірно відомо про зміст ухваленого рішення місцевого суду, під час оголошення якого, 27 січня 2020 року, їй було роз`яснено порядок та строки оскарження вироку, що також вказано в резолютивній частині рішення місцевого суду, яку засуджена отримала в цей же день.
Що стосується доводів захисника про те, що апеляційним судом було істотно порушено вимоги кримінального процесуального закону, які призвели до порушення судом права засудженої на захист, то Верховний Суд указує на таке.
Згідно з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі його порушення, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК України).
Верховний Суд, залишаючи касаційну скаргу захисника без руху, вказував на те, що він не зазначив як стверджуване ним порушення, апеляційним судом ч. 1 ст. 345 КПК України, вплинуло на законність постановленого судом рішення по суті. 
Однак, усупереч цим зауваженням Верховного Суду, захисник у новій касаційній скарзі, стверджуючи, що апеляційний суд порушив право засудженої на захист, не забезпечивши участь захисника при розгляді її клопотання про визнання причин пропуску строку апеляційного оскарження поважними та поновлення цього строку, в новій касаційній скарзі так і не зазначив, як його участь могла би вплинути на результат розгляду апеляційним судом названого клопотання по суті. Зокрема, в касаційній скарзі захисник не зазначив жодних нових істотних аргументів, які би могли бути враховані апеляційним судом при ухваленні рішення.
Крім того, Верховний Суд бере до уваги те, що апеляційний суд не здійснював апеляційний перегляд вищевказаного рішення місцевого суду, а лише вирішував питання про можливість чи неможливість поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження. Оскільки це питання вирішується на стадії відкриття апеляційного провадження, чинний КПК України не вимагає обов`язкового вирішення такого питання в судовому засіданні за участю обвинуваченого та захисника. Натомість той факт, що апеляційний суд розглянув це питання у судовому засіданні за участю  ОСОБА_5 , по суті створило для останньої додаткові можливості висловити свою позицію стосовно питання, яке вирішувалось. Тому сама по собі відсутність захисника у судовому засіданні не може вважатись істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону у розумінні ст. 412 КПК України. 
З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що ухвала апеляційного суду постановлена відповідно до вимог кримінального процесуального закону.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки із касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд вважає за необхідне відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України відмовити у відкритті касаційного провадження. 
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженої ОСОБА_5 , на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                               ОСОБА_3