ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/2152/19  Номер провадження 22-ц/814/750/21	Головуючий у 1-й інстанції Крючко  Н.І.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого – судді - доповідача   Дорош А.І.
Суддів:  Лобова О.А., Триголова В.М.
при секретарі Коротун І.В.
учасники справи: 
позивач ОСОБА_1 
представник позивача – адвокат Остапенко І.О.
відповідач ОСОБА_2 
представник відповідача – адвокат Шерстюк А.О.

переглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та його представника - адвоката Шерстюк Анастасії Олегівни

на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 16 січня 2021 року, ухвалене суддею Крючко Н.І., повний текст рішення складено - дата не вказана

та на додаткове рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 01 лютого 2021 року, ухвалене суддею Крючко Н.І., повний текст рішення складено - дата не вказана

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2  про визнання майна особистою приватною власністю, в якому просила визнати за нею право приватної особистої власності на квартиру АДРЕСА_1 та стягнути понесені нею в ході розгляду справи судові витрати.

Позовна заява мотивована тим, що 29.09.2007 року було укладено шлюб між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. Шлюбні відносини між ними припинені більше року назад. Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 16.05.2019 року шлюб між ними розірвано. У період шлюбу позивачем за особисті кошти було придбано квартиру АДРЕСА_1 . Так, 04.05.2011 р. між позивачем як замовником та ТОВ «Полтавтрансбуд-Інвест» як виконавцем та ТДВ «Полтавтрансбуд» як забудовником було укладено договір резервування квартири №60 від 04.05.2011 року, відповідно до умов якого виконавець ТОВ «Полтавтрансбуд - Інвест» зобов`язується закріпити (здійснити резервування) за замовником об`єкта нерухомості (двокімнатної квартири площею 64,04 кв.м. в АДРЕСА_2 ), а замовник зобов`язується здійснити всі необхідні дії для резервування об`єкта нерухомості за собою. Передача замовнику об`єкта здійснюється шляхом укладення договору купівлі-продажу об`єкта з одночасним укладенням договору купівлі-продажу пакету облігацій ТОВ «Полтавтрансбуд - Інвест» між сторонами договору щодо передачі замовником пакету облігацій виконавцю. Цього ж дня 04.05.2011 року між позивачем ОСОБА_4 як покупцем та ТОВ «Компанія з управління активами «Полтавтрансбуд» як продавцем, що діє при посередництві ПАТ «Мегабанк» як торговця, було укладено договір № 3Б-174/173 купівлі - продажу облігацій від 04.05.2011 року, загальною кількістю облігацій 8 808 штук, що підтверджується копією договору, актом прийому-передачі від 05.05.2011 р. та випискою про стан рахунку у цінних паперах № НОМЕР_1 . 11.07.2012 року між ОСОБА_4 як продавцем, Спільним українсько - російським ТОВ «Фондова компанія АССА» як повіреним та ТОВ «Полтавтрансбуд - Інвест» як покупцем було укладено договір на виконання договору № 4329/125/1-БВ купівлі - продажу цінних паперів, відповідно до умов якого продавець зобов`язувався продати та передати покупцеві у власність, а покупець зобов`язувався прийняти та оплатити продавцеві цінні папери (8 808 облігацій), що підтверджується копією договору, актом прийому-передачі цінних паперів, договором №457 про залік взаємних вимог, розпорядженням на виконання облікової опекрації. 11.07.2012 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Полтавтрансбуд - Інвест» було укладено договір купівлі - продажу квартири. 11.07.2012 року було укладено акт прийому - передачі між ОСОБА_4 та ТОВ «Полтавтрансбуд - Інвест» щодо прийняття ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 . Позивач зазначає, що кошти на придбання квартири були надані їй її батьками ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , що підтверджується письмовими доказами. 04.05.2011 р. ОСОБА_4 було укладено договір №494-Т від 04.05.2011 банківських рахунків фізичної особи. Відповідно до розписки від 28.04.2011 р. ОСОБА_5 позичила у ОСОБА_7 20 000 євро для резервування квартири для доньки ОСОБА_4 у будинку, що будується в АДРЕСА_2 . ОСОБА_5 зобов`язувалася повернути кошти до 27.04.2015 р. Позивач зазначає, що вказані кошти були подаровані їй її матір`ю для придбання вказаного об`єкту нерухомого майна. 04.05.2011 р. позивачем було здійснено валютно-обмінну операцію згідно квитанції №Вау_155_8. Цього ж дня нею було перераховано кошти в сумі 352 231,92 грн. як оплату іменних облігацій згідно договору купівлі-продажу №36-174/173 від 04.05.2011 р., що підтверджується квитанцією №115_28, платіжним дорученням №115_46 від 04.05.2011 р. Крім цього, батьком позивача ОСОБА_6 за 2010-2011 р.р. було отримано пенсію у розмірі 144 772,05 грн., що підтверджується довідками від 21.08.2019 р. про розмірі призначеної та фактично отриманої пенсії, виданими ГУ ПФУ в Полтавській області. Ленінським районним судом м. Полтави відкрито провадження у цивільній справі №553/2792/18 за позовом ОСОБА_2 до позивача про поділ спільного майна подружжя. В межах зазначеного провадження позивачем не було заявлено зустрічний позов щодо визнання майна її особистою власністю, оскільки вона намагалася укласти з відповідачем мирову угоду, відповідач запевняв, що залишить свій позов без розгляду, відповідачу достоменно відомо, що спірний об`єкт нерухомості було придбано за її особисті кошти. Оскільки позивачем вичерпано всі можливості врегулювання спору, то вона звернулася з окремим позовом до суду.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від  16 січня 2021 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2  про визнання майна особистою приватною власністю - задоволено.
Визнано за ОСОБА_3 право приватної особистої власності на квартиру АДРЕСА_1 
СтягнутоОСОБА_2  на користь ОСОБА_3  сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі  7 601,40 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що  враховуючи позицію Верховного Суду України та норми сімейного права, які регулюють спірні правовідносини, позивач спростувала презумпцію спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру шляхом подання належних та допустимих доказів, які доводять належність вказаного об`єкта нерухомості на праві особистої приватної власності саме їй на підставі придбанння нею квартири за рахунок особистих коштів. При цьому, стороною відповідача в ході судового розгляду справи не було спростовано шляхом подання належних та допустимих доказів відносно обставин щодо джерела походження коштів на придбання спірної квартири та їх предметність. Наведені вище обставини підтверджуються матеріалами справи та спростовують доводи сторони   відповідача про те, що особистих коштів на резервування житла позивач не витрачала, оскільки, як стверджує відповідач, це були кошти їх спільні з позивачем, при цьому, доказів дійсної майнової спроможності та зацікавленості у придбанні даної квартири в інтересах сім`ї відповідач в ході судового розгляду справи не надав, ним не було наведено цих доказів та не було доведено у спосіб, встановлений законом, тому суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що позовні вимоги про визнання спірної квартири особистою приватною власністю позивача є законними та обґрунтованими.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 01 лютого 2021 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 понесені нею судові витрати у розмірі 10 820 грн.

Додаткове рішення мотивовано тим, що з урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15, та з урахуванням фактично наданих правничих (адвокатських) послуг адвокатом позивача, суд прийшов до висновку про часткове задоволення суми судових витрат у розмірі 10 020 грн. Щодо заявленої стороною позивача вимоги про стягнення з відповідача судових витрат за замовлення звіту про експертизу у розмірі 800 грн., яка є дійсною та реальною та підтверджується квитанцією №63 від 06.09.2019 р., то вона підлягає стягненню, а всього підлягає стягненню з відповідача на користь позивача 10 820 грн. понесених судових витрат.

В апеляційній скарзі на рішення суду від 16.01.2021 року відповідач ОСОБА_2 та його представник –адвокат Шерстюк А.О. просять рішення суду першої інстанції скасувати з підстав порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставини, що мають значення для справи, а також невідповідністю висновків, викладених у рішенні обставинам справи, і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. 

Апеляційна скарга мотивована тим, що зазначені судом докази не дають підстав для беззаперечного висновку про придбання спірної квартири за особисті кошти позивача. Судом першої інстанції помилково застосовано п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно якого не належить до спільного сумісної власності майно одного з подружжя набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. По справі відсутні докази щодо придбання спірного майна в інтересах позивача, а не в інтересах сім`ї. Судом першої інстанції не враховано, що кошти у розмірі 352 231,92 грн., які були отримані від продажу облігацій, є об`єктом права спільної сумісної власності. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу, була визнана позивачем в момент оформлення права власності на спірну квартиру, що підтверджується її підписом у договорі купівлі-продажу. Реєстрація права власності на майно, придбане під час шлюбу лише на ім`я одного із подружжя, не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення суду від 01.02.2021 року відповідач ОСОБА_2 просить додаткове рішення суду першої інстанції скасувати з підстав порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. 

Апеляційна скарга мотивована тим, що розмір витрат підлягає доказуванню, а право на їх відшкодування не є абсолютним. Суд при визначенні суми відшкодування має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи, а також з фінансового стану сторін справи, про що йдеться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 р. у справі №826/1216/16, від 19.02.2020 р. та у постановах Верховного Суду від 11.02.2019 р. у справі №335/9780/15 та від 31.01.2019 р. у справі №185/1718/18, від 06.06.2019 у справі №752/4513/17. У додатковому рішенні суд першої інстанції лише перерахував надані послуги та не надав їм оцінку на співмірність та обгрунтованість. Визначаючи суму правничих послуг, які підлягають відшкодуванню, суд помилково виходив лише із відомостей, наведених в акті прийому-передачі від 16.01.2021 р. щодо кількості судових засідань за участю адвоката та визначеної сторонами вартості разової участі адвоката, як зазначено у п.2.4 додатку №1 до договору. При цьому, суд не перевірив обгрунтованості вартості разової участі адвоката у судовому засіданні, виходячи з часових витрат адвоката та фактичного обсягу правових послуг, що надавалися при цьому.

У відзивах на апеляційні скарги представник позивача – адвокат Остапенко О.П. просить апеляційні скарги – відхилити, судові рішення – залишити без змін та вирішити питання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, при цьому, у відзиві на апеляційну скаргу представником ОСОБА_3 – адвокатом Остапенком О.П. було визначено попередню (орієнтовну) суму судових витрат, які ОСОБА_3 очікує понести у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції - 5 300 грн. із зазначенням видів цих витрат, зокрема, складання відзивів, складання заперечення на клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, участь адвоката у 2-х судових засіданнях, про що додатково будуть надані документи на підтвердження понесених позивачем витрат.

У відповіді на відзив ОСОБА_2 просить рішення суду від 16.01.2021 р. скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Крім цього, до відповіді на відзив додав нові докази на 14-ти сторінках (копію книги обліку доходів і витрат СПДФО ОСОБА_2 , копії відомостей з ЄДРПО про суми виплачених доходів та утриманих податків, копію довідки про суми доходів за період з 13.07.2007 р. по 22.12.2018 р.), не заявляючи клопотання про долучення цих доказів на стадії апеляційного розгляду та не зазначаючи поважність причин неподання цих доказів у суді першої інстанції.

Апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

У період судового розгляду справи позивач зареєструвала шлюб 28.12.2019 року з ОСОБА_1 та змінила прізвище з " ОСОБА_8 " на " ОСОБА_9 ", що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу (т.1 а.с. 225).

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що 29 вересня 2007 року було укладено шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , що підтверджується актовим записом № 1733 Центрального відділу реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції та копією свідоцтва про шлюб від 29 вересня 2007 року, серія НОМЕР_2 (т. 1 а.с. 9).

Згідно рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 16 травня 2019 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - задоволено. Шлюб, зареєстрований 29 вересня 2007 року у Центральному відділі реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції, актовий запис № 1733, між ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1  та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - розірвано. Прізвище ОСОБА_4 після розірвання шлюбу залишено без змін - ОСОБА_8 (т.1 а.с. 11).

       04 травня 2011 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Полтавтрансбуд - Інвест» та ТДВ «Полтавтрансбуд» як забудовником було укладено договір про резервування квартири № 60 від 04.05.2011 року, відповідно до умов якого виконавець - ТОВ «Полтавтрансбуд - Інвест» зобов`язувалось закріпити (здійснити резервування) за замовником об`єкта нерухомості (двокімнатної квартири площею 64,04 кв.м., що у АДРЕСА_3 ), замовник ОСОБА_3 зобов`язувалась здійснити всі необхідні дії для резервування об`єкта нерухомості за собою. 

У відповідності до умов вказаного договору, а саме п. 2.1 позивачем ОСОБА_3 було взято на себе зобов`язання зі здійснення всіх необхідних дій для резервування об`єкта нерухомості за собою.
У відповідності до умов вказаного договору передача замовнику об`єкта нерухомості здійснювалась шляхом укладення договору купівлі - продажу об`єкта з одночасним укладенням договору купівлі - продажу пакету облігацій ТОВ «Полтавтрансбуд - Інвест» між сторонами договору щодо передачі замовником пакету облігацій виконавцю (т. 1 а.с. 13-14).

04 травня 2011 року (на виконання умов договору про резервування квартири № 60 від 04.05.2011 року) між позивачем ОСОБА_3 - покупцем та ТОВ « Компанія з управління активами «Полтавтрансбуд» - продавцем, що діє при посередництві ПАТ «Мегабанк», як торговця, було укладено договір № 3Б-174/173 купівлі - продажу облігацій від 04.05.2011 року загальною кількістю облігацій 8 808 штук (т.1 а.с.15-19).

У відповідності до п. 2.4 вказаного договору № 3Б-174/173 купівлі - продажу облігацій в день укладення договору ОСОБА_3 повинна була сплатити 100% від ціни пакету облігацій (8 808 штук), що складає 352 231,92 грн.

Згідно квитанції № Buy_155_8 від 04.05.2011 р. позивачем ОСОБА_3 було здійснено валюто - обмінну операцію з продажу 19 770,00 євро, що склало еквівалент 233 088,30 грн. (т.1 а.с. 37).

Сума грошових коштів у розмірі 352 231,92 грн. була внесена 04 травня 2011 року позивачем ОСОБА_3 шляхом проведення перерахунку на розрахунковий рахунок ТОВ «КУА «Полтавтрансбуд» із зазначенням платежу: оплата за іменні облігації щшідно договору купівлі-продажу № 3Б-174/173 від 04.05.2011 року (т.1 а.с. 38).

05 травня 2011 року ОСОБА_3 було прийнято цінні папери у кількості 8 808 штук, що підтверджується актом прийму - передачі цінних паперів до договору № 3Б-174/173 купівлі - продажу облігацій від 04.05.2011 року (т.1 а.с. 19).

11 липня 2012 року між позивачем ОСОБА_3 як продавцем, Спільним українсько - російським ТОВ «Фондова компанія АССА», як повіреним, та ТОВ «Полтавтрансбуд - Інвест», як покупцем, було укладено договір на виконання договору № 4329/125/1-БВ купівлі - продажу цінних паперів, відповідно до умов якого продавець зобов`язувався продати та передати покупцеві у власність, а покупець зобов`язувався прийняти та оплатити продавцеві цінні папери (8 808 облігацій) за 352 231,92 грн. (т. 1 а.с. 21, 22).

11 липня 2012 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Полтавтрансбуд - Інвест» було укладено договір купівлі - продажу квартири (т. 1 а.с. 24-26).

У відповідності до пункту 2.3. вказаного договору квартира, що відчужувалась, належала ТОВ «Полтавтрансбуд - Інвест» на підставі рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 31.01.2012 року, що набрало законної сили 10.02.2012 року, та зареєстрована 24.04.2012 року в ПП ПБТІ «Інвентаризатор» в реєстровій книзі 39, за реєстровим № 1312. Продаж даної квартири проводився за домовленістю між сторонами за 370 711,92 грн., які були отримані продавцем від покупця до підписання даного договору в повному розмірі.

Судом також встановлено, що до підписання договору купівлі - продажу квартири між позивачем та ТОВ «Полтавтрансбуд - Інвест» 11.07.2012 року було укладено договір про залік взаємних вимог № 457. У відповідності до вказаного договору позивачка належні їй грошові кошти від продажу облігацій на суму 352 231,92 грн. передала в рахунок погашення виконання зобов`язань за договором купівлі - продажу квартири. Відповідно до п. 1.4. договору про залік взаємних вимог № 457 на виконання зобов`язань по договору купівлі - продажу квартири позивачкою було сплачено 18 480,00 грн. (т.1 а.с. 22 зворот).

11 липня 2012 року було укладено акт прийому - передачі між ОСОБА_3 та ТОВ «Полтавтрансбуд - Інвест» щодо прийняття ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 32).
В ході судового розгляду справи у суді першої інстанції стороною позивача вказувалось про те, що даний об`єкт нерухомості є її особистою власності, оскільки квартира АДРЕСА_1 придбана за її особисті кошти у період перебування у шлюбі з ОСОБА_2 .

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до Витягу про державну реєстрацію прав, право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_3 (т.1 а.с. 28).

Стороною позивача наголошувалось на тому, що резервування вказаної квартири та її придбання в подальшому здійснювалось ОСОБА_3 в період перебування у шлюбі з ОСОБА_2 за її особисті кошти.

Ці доводи позивача знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи та не були спростовані стороною відповідача у справі належними та допустимими доказами.

       Зокрема, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 за особисті грошові кошти, які не входили до спільної сумісної власності подружжя з ОСОБА_2 , інвестувала в будівництво квартири АДРЕСА_1 .

Вказані фактичні обставини підтверджуються показаннями свідків, відповідно до яких, 28.04.2011 року мати позивача ОСОБА_5 отримала в борг від ОСОБА_11 грошові кошти в сумі 20 000 євро для резервування квартири доньці ОСОБА_3 в будинку, що на той час будувався по АДРЕСА_3 , оскільки молоде подружжя не мало спільних власних коштів для її придбання.

Судом встановлено, що батьками позивача ОСОБА_3 є ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , які 01.03.1986 року зареєстрували шлюб у Великобагачанській сільській раді Гадяцького району Полтавської області та після одруження стали носити спільне прізвище ОСОБА_13 (т. 2 а.с. 15).

У відповідності  до боргової розписки, датованої 28 квітня 2011 року, мати позивача ОСОБА_5  отримала в   борг від   ОСОБА_7    грошові кошти у сумі 20 000 євро для резервування квартири для доньки ОСОБА_3 в будинку, що будується у АДРЕСА_3 . Відповідно до змісту даної розписки ОСОБА_5 зобов`язувалась повернути кошти в строк до 27.04. 2015 року. Дана розписка була складена у присутності свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 (т. 1 а.с. 34). Оригінал даної розписки був оглянутий судом в судовому засіданні 25 травня 2020 року.

Дані обставини були підтверджені в ході судового розгляду показаннями свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 . 

Стороною позивача на підтвердження факту наявності у її батьків ОСОБА_6 та ОСОБА_5 сталого доходу, що вказував про можливість з надання ними своїй дочці ОСОБА_3 грошових коштів у сумі 352 231,92 грн. для резервування квартири, яка є предметом спору, та підтвердження дійсності фінансової можливості батьків по виконання взятих на себе зобов`язань за борговою розпискою від 28.04.2011 року, надані письмові докази, які суд визнає достатніми, належними та допустимими.

Зокрема, судом встановлено, що батьки позивача займаються обробітком власних земельних ділянок, мають і користуються відповідною сільськогосподарською технікою.

Так, з наданих суду письмових доказів стороною позивача, а саме довідки, виданої виконавчим комітетом Великобудищанської сільської ради Гадяцького району Полтавської області № 491 від 02.06.2020 року, вбачається, що у користуванні батька ОСОБА_6 знаходяться земельні ділянки: - у приватній власності земельна ділянка, кадастровий номер 5320481400:00:004:0059, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (пай) площею 3,6693 га згідно державного акту ЯМ №961588 від 29.12.2012р.; - у приватній власності земельна ділянка, кадастровий номер 53204811401:00:001:0016, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2499 га згідно державного акту ЯБ №940732 від 13.01.2006 року; - у приватній власності земельна ділянка, кадастровий номер 5320481401:00:001:0017, для ведення особистого селянського господарства площею 0,5044 згідно державного акту ЯБ № 940733 від 13.01.2006 року; - у користуванні земельна ділянка в полі в межах населеного пункту площею 0,37 га; - у користуванні земельна ділянка в полі за межами населеного пункту площею 0,50 га (т.2 а.с. 3,6).

Згідно довідки № 492 від 02.06.2020 року, виданої виконавчим комітетом Великобудищанської сільської ради Гадяцького району Полтавської області, у користуванні матері ОСОБА_5 знаходяться наступні земельні ділянки: - у приватній власності земельна ділянка, кадастровий номер 5320481400:00:004:0021, для ведення сільськогосподарського виробництва (пай) площею 3,6696 га згідно витягу про реєстрацію права власності № 139812625 від 02.10.2018 року; - у приватній власності земельна ділянка, кадастровий номер 5320481401:00:001:0056, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,16 га згідно державного акту ЯЗ № 184902 від 17.03.2009 року; - у приватній власності земельна ділянка, кадастровий номер 5320481401:00:001:0057, для ведення особистого селянського господарства площею 0,2983 га згідно держаного акту ЯЗ № 184903 від 17.03.2009 року; - у користуванні земельна ділянка в полі за межами населеного пункту площею 1,00 га ( т.2 а.с. 4,5).

На підтвердження можливості ОСОБА_6 та ОСОБА_5 обробляти вказаний обсяг земель сільськогосподарського призначення надано письмовий доказ щодо наявності у їх користуванні сільськогосподарської техніки. Згідно довіреності від 19 січня 2006 року, посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Воронкіною О.П., ОСОБА_16 уповноважив ОСОБА_6 розпоряджатися, на умовах на його розсуд, експлуатувати, керувати, належним йому трактором марки (моделі) МТЗ-82, 1993 року випуску, номер машини НОМЕР_3 , двигун № НОМЕР_4 , реєстраційний номер № НОМЕР_5 , зареєстрованим Міською державною інспекцією Держтехнагляду виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області 17.12.2002 року, на підставі свідоцтва року реєстрацію машини НОМЕР_6 , виданого тією ж інспекцією Держтехнагляду 17.12.2002 року (т. 2 а.с. 8,9).

Згідно свідоцтва про реєстрацію машини, ОСОБА_6 є власником трактора колійсного, марки Т-25 А3, 1987 року випуску, заводський № НОМЕР_7 , двигун б/н, НОМЕР_8 , реєстраційний номер НОМЕР_9 (т.2 а.с. 7).

З наведених вище доказів вбачається, що батьки позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 та ОСОБА_5 мають у власності та користуванні 10,43 га землі, обробляють її власною та переданою у користування за довіреністю технікою. При цьому, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 обробляють земельні ділянки, які належать рідному братові та сестрі ОСОБА_5 у кількості 7,34 га. Судом першої інстанції встановлено, що даною сільськогосподарською діяльністю останні займалися у період придбання спірної квартири для своєї доньки ОСОБА_3 .

На підтвердження матеріального стану батька позивача у справі ОСОБА_6 , який дозволяв йому надавати своїй доньці у її власність кошти, стороною позивача надано докази пенсійного забезпечення останнього протягом періоду придбання спірного майна. Згідно довідки про розмір призначеної та фактичної отриманої пенсії ОСОБА_6 , виданої Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області, за період з 01.10.2010 року по 31.12.2010 року, становить 76 979,00 грн., за період з 01.01.2011 року по 31.12.2011 року становить 67 793,05 грн. (т.2 а.с.35, 36). Згідно довідки, виданої Гадяцьким об`єднаним Управлінням Пенсійного фонду України Полтавської області від 10.01.2019 року за вих. № 173, вбачається, що ОСОБА_6 , який проживає у с. Великі Будища Гадяцького району, знаходиться на обліку в Управлінні ПФУ Гадяцьке об`єднане управління ПФУ, у період з 01.01.2011 року по 31.12.2011 року отримав пенсійне забезпечення у розмірі 127 214,20 грн., у тому числі, у березні 2011 року було проведено доплату у сумі 69 058,65 грн. згідно постанови Гадяцького районного суду Полтавської області від 15.03.2010 року за період з 22.12.2009 року по 28.02.2011 року (т.1 а.с. 130).

Суд першої інстанції встановив, що наведені вище докази беззаперечно вказують на наявність у батьків позивача ОСОБА_3 сталого реального достатнього матеріального доходу станом на період придбання спірної квартири, а саме на час укладенння договору № 3Б-174/173 купівлі - продажу облігацій від 04.05.2011 року загальною кількістю 8 808 штук, вартістю 352 231,92 грн., що підтверджує фінансову можливість ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у наданні в повному обсязі коштів своїй дочці ОСОБА_3 необхідних для резервування квартири АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції встановив, що наведені вище фактичні обставини по справі, які носять дійсний і реальний характер, спростовують твердження сторони відповідача з приводу того, що наданий стороною позивача обсяг письмових доказів у справі не підтверджують факт передання батьками позивача своїй доньці грошових коштів та не вказують куди саме ці кошти були витрачені батьками позивача.

При цьому, судом першої інстанції встановлено та було підтверджено в судовому засіданні показаннями свідка ОСОБА_7 , яка безпосередньо надавала в борг матері позивачки ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 20 000 євро, яка вказала, що дані кошти отримувались в борг останньою для передання їх своїй доньці ОСОБА_3 саме для резервування квартири у будинку АДРЕСА_3 . Свідок ОСОБА_7 вказувала, що кошти в сумі 20 000 євро вони отримали разом з чоловіком від продажу власного будинку та планували у подальшому витратити для придбання квартири у м. Полтави для їх сина. Подружжя ОСОБА_13 вони знають тривалий час і до цього часуьіснують дуже дружні та довірливі стосунки. Вказані кошти їм були повернуті у повному обсязі.

Свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 суду першої інстанції вказували, що з того моменту, як їх донька ОСОБА_3 вийшла заміж за ОСОБА_2 , вони надавали постійну фінансову допомогу своїй донці, оскільки після реєстрації шлюбу подружжя проживало деякий час у гуртожитку, а потім в орендованій квартирі. Батько позивача - ОСОБА_6 наголошував на тому, що вони з дружиною завжди прагнули, щоб їх дочка мала своє житло. Відповідач, будучи на той час чоловіком доньки, не мав належного і постійного доходу, який би забезпечував потреби молодої сім`ї. Дочка ОСОБА_3 , перебуваючи у декретній відпустці, постійно займалася написанням контрольних робіт та курсових робіт на замовлення з метою отримання хоча б якогось матеріального доходу. Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні наголошував на тому, що відповідач ОСОБА_2 навіть не міг забезпечити дружину та дітей речами особистого вжитку, що постійно лягало на їх плечі з дружиною, не кажучи вже про власне житло.

Суд першої інстанції встановив, що наведені вище обставини підтверджують факт наявності у батьків позивача ОСОБА_3 – ОСОБА_6 та ОСОБА_5 грошових коштів у розмірі 352 231,92 грн. та факт передання даних грошових коштів доньці ОСОБА_3 для резервування квартири у будинку АДРЕСА_3 .

Дані висновки суду першої інстанції ґрунтуються на фактичних обставинах справи, так як відповідач ОСОБА_2 не зміг суду вказати безпосереднього розміру сімейного бюджету з позивачем після одруження, наявності спільного бюджету з дружиною та його розміру, а також розміру отриманого ним чистого прибутку у період з 2007 по 2011 роки.

У суді першої інстанції відповідачем ОСОБА_2 вказувалось про те, що фактично спірна квартира була придбана переважно за кошти, що отримані ним від здійснення підприємницької діяльност і лище кошти у сумі 69 058,65 грн. були надані батьком ОСОБА_6 . 

Судом першої інстанції встановлено, що також вбачається з матеріалів та не заперечується сторонами, що починаючи з 12.07.2007 року, ОСОБА_2 був зареєстрований, як фізична особа - підприємець згідно свідоцтва серія В02 №412778 (т.1 а.с. 90).

Відповідач вказував, що його дохід складав: за 2007 рік - 52 136,65 грн., за 2008 рік - 207 427,59 грн., за 2009 рік - 164 530,00 грн., за 2010 рік - 140 283,20 грн. за 2011 рік - 119 753,18 грн., що у день внесення грошових кошів 04.05.2011 року ним були передані дані кошти своєму брату ОСОБА_17 , який супроводжував позивача ОСОБА_3 до банківської установи, та які були у подальшому внесені дружиною, як спільні кошти подружжя для резервування спірної квартири.

В ході судового розгляду справи судом першої інстанції було перевірено інформацію щодо дійсності отриманого доходу ОСОБА_2 під час зайняття підприємницькою діяльністю шляхом витребування інформації з Головного управління ДПС у Полтавській області.

Так, у відповідності до звітів суб`єкта малого підприємництва - фізичної особи платника єдиного податку за 2007 -2011 рік ОСОБА_2 задекларовано дохід за 2007 рік на суму 52 136,65 грн., за 2008 рік на суму 207 427,59 грн., за 2009 рік на суму 164 530,00 грн., за 2010 рік на суму 140 283,20 грн., за 2011 рік на суму 119 753, 18 грн. (т.1 а.с. 91-95). З аналізу даної інформації, суд першої інстанції встановив, що суми, зазначені в наведених вище звітах. є лише обсягом  виручки суб`єкта малого підприємництва - фізичної особи платника єдиного податку від реалізації робіт/послуг, але не доходом (прибутком) відповідача ОСОБА_2 , про що останній вказував у своїх запереченнях.

       Судом першої інстанції встановлено, що стороною відповідача не надано суду будь-яких пояснень та доказів щодо обсягу витрат, які були понесені ОСОБА_2 при здійсненні підприємницької діяльності у період з 2007 по 2011 роки, як і не надано належних та допустимих доказів щодо реального доходу відповідача у період з 2007 по 2011 роки, що свідчить про безпідставність заперечень останнього проти даного позову.

       У суді першої інстанції стороною відповідача наголошувалося на тому, що отриманий ним дохід від здійснення підприємницької діяльності був значним, що дозволяло йому вкладати кошти від вказаної діяльності також у будівництво будинку у с. Марківка та у подальшому внести кошти для придбання спірного майна. Ці доводи сторони відповідача суд першої інстанції визнав неспроможними за своєю суттю та такими, що суперечать дійсним обставинам справи в їх сукупності з огляду на вимоги ч. 1 ст. 81 ЦПК України, яка передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

       Так, у відповідності до листа виконавчого комітету Терешківської сільської ради Полтавського району Полтавської області №258 від 13.02.2019 року на земельній ділянці в АДРЕСА_4 капітальні будови відсутні (т.2 а.с.49), що спростовує доводи відповідача щодо зведення ним будинку за кошти, отримані ним від здійснення підприємницької діяльності, та ставить під сумнів достовірність доводів відповідача про наявності у нього значного сталого доходу, в тому числі, і від здійснення ним підприємницької діяльності у період часу з 2007 по 2011 роки.

       Згідно листа Полтавського національного педагогічного університету імені В.Г. Короленка № 137/01-60/48 від 18.01.2019 року та копії титульної сторінки договору оренди №56/11-Н від 26.08.2011 року, додаткової угоди № 3 від 15.09.2016 року, відповідно до яких ОСОБА_2 орендував площу для розміщення кавових апаратів у даному навчальному закладі з 26.08.2011 року (т. 2 а.с.51, 52), тобто після укладення 04.05.2011 року договору про резервування квартири АДРЕСА_5 та договору № 3Б-174/173 купівлі - продажу облігацій від 04.05.2011 року загальною кількістю облігацій 8 808 штук. 

       Таким чином, наведені вище докази спростовують доводи відповідача ОСОБА_2 з приводу наявності у нього на момент придбання спірного майна значного доходу від здійснення підприємницької діяльності, а саме розміщення кавових апаратів, оскільки таким видом діяльності останній почав займатись лише 26 серпня 2011 року, тобто вже після після укладення ОСОБА_3 04.05.2011 року договору про резервування квартири АДРЕСА_5 та договору № 3Б-174/173 купівлі - продажу облігацій від 04.05.2011 року загальною кількістю облігацій 8 808 штук, що вказує на безпідставність та надуманість заперечень відповідача в цій частині.

       В суді першої інстанції не знайшли свого підтвердження також і доводи відповідача ОСОБА_2 про наявність у нього на рахунках в АТ «ПроКредит Банк» достатніх коштів для внесення плати за спірну квартиру.

       Крім того, даними доказами спростовуються показання свідка сторони відповідача ОСОБА_17 з приводу того, що частина коштів для проведення валюто-обмінної операції, що була внесена ОСОБА_4 , саме купюрами номіналами по 1,2,5 грн., отриманими з кавових апаратів, оскільки вони не відповідають дійсності.

       Так, згідно довідки № 1-2/19/3381 від 17.04.2019 року ОСОБА_2 в АТ «ПроКредит Банк» поточний рахунок № НОМЕР_10 було закрито 24.03.2010 року (т. 2 а.с. 47), що вказує на відсутність коштів у ОСОБА_2 станом на дату придбання квартири 04.05.2011 року, як достатніх та необхідних для внесення плати за спірну квартиру.

       Поряд з цим, в обґрунтування своєї платоспроможності на час придбання спірної квартири відповідачем ОСОБА_2 вказувалось про наявність власних коштів від реалізації транспортних засобів, які перебували у його власності та які були у подальшому спрямовані на придбання спірного майна.

       Вказані доводи відповідача, суд першої інстанції визнав неспроможними, оскільки відповідно до інформації, наданої Регіональним сервісним центром ГСЦ МВС в Полтавській області № 31/16-946аз від 09.10.2020 року, за ОСОБА_2 у період з 2007 по 2011 роки транспортні засоби не реєструвалися (т.2 а.с.48), що вказує на відсутність у відповідача особистих коштів в обсязі, необхідному для придбання даної спірної квартири.
       
       Судом першої інстанції встановлено, що через рік, після виконання батьками позивача боргових зобов`язань за борговою розпискою від 28.04.2011 р., були розпочаті ремонтні роботи у спірній квартирі саме за їх ініціативою та за їх особисті кошти. На підтвердження чого стороною позивача були надані письмові докази - особисті письмові нотатки батька позивача з приводу сум, витрачених на проведення капітального ремонту квартири, оздоблювальних робіт (т. 2 а.с. 53-55). При цьому, облаштуванням даної квартири, а саме придбанням меблів, побутової техніки займались батьки позивача особисто, чи надавались ними кошти позивачу для придбання контретної речі чи предметів побуту, що також підтведжується особистими записами батька позивача. Також свідок ОСОБА_5 у судовому засіданнні на підтвердження проведення ремонтних та оздоблювальних робіт у спірній квартирі за їх кошти з чоловіком вказувала, що всі майстри, які виконували роботи по виконанню столярних, сантехнічних, ремонтних, оздоблювальних робіт винаймалися особисто нею з чоловіком ОСОБА_6 .

       Також судом першої інстанції встановлено та було підтверджено показаннями свідків у справі, що з усього переліку побутової техніки, якою облаштована спірна квартира, відповідачем ОСОБА_2 було придбано лише холодильник, який згідно товаро-супровідним документам був оформлений на фірму його брата ОСОБА_17 , що вказує про відсутність зі сторони відповідача належних та достатніх коштів для придбання спірної квартири та не бажання приймати участь у її облаштуванні з метою забезпечення належних умов для проживання сім`ї.

       Наведені вище обставини не були спростовані стороною відповідача шляхом поданння належних та допустимих доказів.

       Судом встановлено, що згідно довідки, виданої ТОВ «Управлінська житлова компанія» від 27.08.2015 року за вих. № 785, у спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_4 , доньки - ОСОБА_2 , ОСОБА_18 . Склад сім`ї - 3 чоловіка з 13.07.2013 року (т. 1 а.с. 124). При цьому, сторонами не заперечувався факт проживання відповідача ОСОБА_2 у даній квартирі з моменту заселення до неї після проведення ремонтних робіт до звернення позивача ОСОБА_3 з позовом про розірвання шлюбу у жовтні 2018 року.

       Також судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_2 постійно не проживав у спірній квартирі, так як по черзі зі своїм братом ОСОБА_17 здійснював догляд за хворими батьками, які потребували стороннього догляду і допомоги, та проживали у сільській місцевості.

       Згідно паспорта громадянина України, виданого на ім`я ОСОБА_2 , останій зареєстрований у АДРЕСА_6 (т.1 а.с. 7). Дані обставини не заперечувалися відповідачем та були підтверджені свідком - його рідним братом ОСОБА_2 .   
     
       Судом першої інстанції встановлено, що отримані в борг батьками ОСОБА_3 кошти, внесені останньою для резервування квартири шляхом придбання облігацій, здійснено виключно на свою користь, а не в інтересах сім`ї, як зазначав відповідач. Судом встановлено, що будь-якої домовленості, навіть усної, щодо спільного виконання договору з резервування спірної квартри подружжям ОСОБА_8 чи рідними зі сторони ОСОБА_2 або ж його часткового виконання останніми, між сторонами спору не існувало взагалі.

       Суд першої інстанції встановив, що кошти, отримані позивачем ОСОБА_3 від продажу облігацій у розмірі 352 231,92 грн. є її особистими коштами, які надавались останній її батьками для використання у власних потребах, з метою придбання облігацій та у подальшому для їх обміну на спірну квартиру, а не для використання їх в інтересах сім`ї, як стверджувалось відповідачем без надання належних та допустимих доказів у розумінні положень ст. 81 ЦПК України.

Крім цього, як встановив суд першої інстанції, однією з підстав для обґрунтування позиції відповідача щодо спільності майна, набутого під час шлюбу, ним вказувалось на те, що підпис позивача у договорі купівлі - продажу від 11.07.2012 року, в преамбулі якого мається посилання на згоду чоловіка, яка міститься у зареєстрованій заяві нотаріусу за № 2129, що, на думку сторони відповідача, підтверджує факт придбання спірної квартири за кошти, що були спільною сумісною власністю подружжя, та факт того, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності як майно, що набуте за час шлюбу. При цьому, стороною відповідача наголошувалось на тому, що договір купівлі - продажу від 11.07.2012 року було укладено позивачем в інтересах їх з відповідачем сім`ї, що є підставою для віднесення спірної квартири, яка була одержана на підставі правочину, до об`єкту спільної сумісної власності. Таким чином, факт безпосередньої оплати ОСОБА_3 вартості спірної квартири та нотаріальних витрат при укладенні даного правочину вкотре вказує на факт наявності у ОСОБА_3 особистих грошових коштів на момент укладання вищевказаного договору, а також наявність в останньої мети - придбання нерухомого майна у приватну власність за власні кошти.

Доводи сторони відповідача про те, що вказаний договір купівлі - продажу квартири укладався в інтересах сім`ї подружжя   ОСОБА_8 , оскільки   ОСОБА_2  у присутності нотаріуса було складено письмову заяву, в  якій останній  вказав, що гроші, які витрачаються на придбання вищевказаної квартири, є їх спільною сумісною власністю, не прийняті судом першої інстанції до уваги, з огляду на те, що дана заява підписана  ОСОБА_2  та приватним нотаріусом Удовіченко М.Ю. і не містить підпису  ОСОБА_3 , згоду на викладення таких обставин та на підписання  відповідачем заяви саме такого змісту позивач не надавала. Крім цього, обставини щодо укладення ОСОБА_3  договору купівлі - продажу облігацій від 04.05.2011 року передували обставинам  щодо нотаріального посвідчення договору купівлі - продажу спірної квартири, а тому на час складання такої заяви   ОСОБА_2  не могли бути перевірені та засвідчені даним нотаріусом на предмет джерел походження даного майна та коштів, за які воно було придбане. У відповідності  до  тексту договору  купівлі  - продажу квартири приватний нотаріус  Удовіченко М.Ю.  лише  посвідчила  справжність підпису   ОСОБА_2 , про що зазначено у преамбулі договору (т. 1 а.с. 24-26).

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Щодо рішення суду першої інстанції від 16.01.2021 року.
Статтею 60 СК України передбачено, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Згідно ч. 4. ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 

Згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно як установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання.
Згідно постанови Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 214/1520/15-ц, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. 
Згідноправової позиці, висловленої у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. 
У постанові Верховного Суду від 07.02.2018 року у справі № 654/5243/14ц, зазначено, що обов`язок довести, що майно придбане у шлюбі, є особистою власністю одного із подружжя, покладено на останнього.
       При вирішенні спору, судом першої інстанцї встановлено, що згідно боргової розписки від 28.04.2011 р., виконаної власноручно,  мати позивача –  ОСОБА_5  у присутності свідків ОСОБА_14  та ОСОБА_19   позичила  у  ОСОБА_7  20 000 євро для резервування квартири для дочки  ОСОБА_4  у будинку, який будується в АДРЕСА_2  (т.1 а.с. 34). Гроші у сумі 20 000 євро мати позивача –  ОСОБА_5  передала своїй дочці ОСОБА_3 як особисті кошти для придбання спірної квартири.
Згідно квитанції №Buy_155_8 про здійснення валютно-обмінної операції від 04.05.2011 р. позивач ОСОБА_3 здійснила продаж 19 770,00 євро, що склало еквівалент 233 088,30 грн. (по курсу 11,79 грн. за 1 євро), та їх отримала (т.1 а.с. 37).

Цього ж дня, тобто 04.05.2011 р. позивач ОСОБА_3 уклала договір №60 про резервування двокімнатної квартири АДРЕСА_7 . 

Цього ж дня, 04.05.2011 р. на виконання умов договору про резервування квартири № 60 від 04.05.2011 року позивач ОСОБА_3 уклала договір № 3Б-174/173 купівлі - продажу облігацій від 04.05.2011 року загальною кількістю облігацій 8 808 штук (т.1 а.с. 15-19).

У подальшому 11.07.2012 р. у відповідності до п. 2.4 вказаного договору № 3Б-174/173 купівлі - продажу облігацій ОСОБА_3 як продавець уклала договір купівлі-продаж цінних паперів (облігацій у кількості 8 808 штук), згідно якого позивач передала покупцю ТОВ «Полтавтрансбуд - Інвест» вказану кількість облігацій, а покупець оплатив позивачу вартість всіх облігацій у розмірі 352 231,92 грн., що є сумою договору (т.1 а.с. 21). 
Різниця грошей (352 231,92 - 233 088,30) була передана батьком позивача – ОСОБА_6 своїй дочці ОСОБА_3 , як особисті кошти, для придбання спірної квартири. 
Наявність у батька позивача такої суми грошей підтверджується довідками Управління з питань виплати пенсій ГУ ПФУ в Полтавській області про розмір призначної і фактично отриманої пенсії від 21.08.2019 р., згідно яких у 2010 р. ОСОБА_6 фактично виплачено 76 979,00 грн., а у 2011 р. – 67 793,05 грн. (т.1 а.с. 35,36). 
Крім цього, згідно довідки Гадяцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області за №173 від 10.01.2019 р. у березні 3011 р. ОСОБА_6 було проведено доплату у сумі 69 058,65 грн. згідно постанови Гадяцького районного суду Полтавської області від 15.03.2010 р. за період з 22.12.2009 р. по 28.02.2011 р. (т.1 а.с. 130). 
Крім цього, матеріали справи містять докази про те, що батьки позивача на території Великобудищанської сільської ради Гадяцького району Полтавської області мають на праві приватної власності 9 земельних ділянок сільськогоподарського призначення загальною площею 10,43 га та у користуванні землі площею 7,34 га, які перебувають у їх постійному обробітку, батьки позивача мають сільськогосподарську техніку для обробітку цих земель, що вказує на те, що вони матеріально спроможні надати дочці - позивачу по справі, як особисті грошові кошти, для придбання спірної квартири.
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що позивач довела джерело походження (набуття) грошових коштів на придбання спірної квартири, які є її особистими коштами. Як стверджує позивач, станом на 04.05.2011 р. сім`я не мала особистих заощаджень для придбання квартири, розмір заробітної плати колишнього чоловіка вона не знає, оскільки він у сім`ю гроші не приносив.
По справі вбачається, що відповідач ОСОБА_2 , заперечуючи проти позову, стверджує про те, що спірна квартира була придбана за кошти, які він отримав від здійснення ним підприємницької діяльності як фізична особа-підприємець, за виключенням коштів 30 000 грн., які, як він вказав у суді апеляційної інстанції, передав батько позивача на придбання квартири, хоча у суді першої інстанції відповідач вказував, що батько позивача передав 60 000 грн. 
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач не вказує на те, що кошти на придбання квартири були передані батьками позивача в інтересах сім`ї, тобто, що квартира була придбана за кошти батьків позивача в інтересах сім`ї, навпаки, як у суді першої інстанції, так і в апеляційному суді відповідач наполягає на тому, що кошти на придбання квартири він отримав від здійснененя ним підприємницької діяльності, що ці кошти зберігалися в сейфі на його роботі. 
Судом першої інстанції встановлено, що кошти у розмірі 20 000 євро були обміняні позивачем у відділенні банку на 233 088,30 грн. у присутності брата відповідача – ОСОБА_17 . Як вказував відповідач ОСОБА_2 , ці кошти він передав брату для здійснення обмінної операції. Отже, факт здійснення обмінної операції 20 000 євро на 233 088,30 грн. визнається сторонами та є встановленим. 
Щодо джерела походження цих коштів, то відповідачем не надано належних та допустимих доказів про те, що станом на 04.05.2011 р. він мав готівкою саме у валюті 20 000 євро. Відповідачем не надано доказів (чеків, квитанцій тощо) про придбання ним валюти у євро під час здійснення підприємницької діяльності, що ця валюта була придбана ним поза відділеннями банку, тобто в інших осіб тощо. 
Відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що він мав відповідний дохід від здійснення підприємницькї діяльності, який би він міг заощаджувати шляхом обміну на валюту євро для придбання квартири. Надані ним звіти як суб`єктом малого підприємництва-фізичної особи – платника єдиного податку за 2007-2011 р. (т.1 а.с. 91-95) підтверджують обсяг виручки від реалізації товарів (робіт, послуг) за звітний квартал наростаючим підсумком з початку терміну дії свідоцтва про сплату єдиного податку в календарному році і, як вбачається зі звіту за 4-й квартал 2011 року, обсяг виручки у вказаному кварталі склав 31 269 грн., а з початку дії свідоцтва – 119 753,18 грн. Як правильно встановив суд першої інстанції, обсяг виручки не є чистим доходом відповідача. Отже, відповідачем не надано доказів щодо розміру отриманих ним доходів (після сплати податків та інших платежів) від здійснення підприємницької діяльності у період з 2007 р. по травень 2011 р. Крім цього, відповідачем не надано доказів про відчуження ним рухомого чи нерухомого майна, у результаті чого він міг би отримати грошові кошти, які міг би витратити на придбання квартири. Також відповідачем не надано доказів про проведення ремонту у квартирі за спільні сумісні кошти подружжя. По справ вбачається, що відповідач не зареєструвався у спірній квартирі і не ставив питання про свою реєстрацію в ній. Як вбачається з ксерокопії його паспорту, з 23.07.2002 р. він значиться зареєстрованим в с. Калайдинці Лубенського району Полтавської області.
Лише посилання відповідача на презумпцію спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру (за умови її спростування позивачем та надання відповідних доказів) без надання ним належних та допустимих доказів не може бути взято судом до уваги, оскільки, позивачем спростовано цю презумпцію та надано відповідні докази. 
Посилання відповідача на ту обставину, що при укладенні договору купівлі-продажу квартири від 11.07.2012 р. він подав письмову заяву від 11.07.2012 р. приватному нотаріусу Удовіченко М.Ю. про те, що він дає згоду своїй дружині ОСОБА_4 на купівлю та на укладення відповідого договору купівлі квартири, в якій зазначив, що гроші, які витрачаються на придбання квартири, є їх спільною сумісною власністю, що придбане майно також буде об`єктом спільної сумісної власності, як таке, що набувається ними за час шлюбу, то в цій частині обставин також є правильним висновок суду першої інстанції, оскільки ця заява подана саме від імені відповідача як подружжя, що перебуває у шлюбі, ця заява не погіршує стан відповідача, а навпаки забезпечує його права, якщо навіть фактичні обставини щодо придбання квартири є іншими, але слід зазначити, що відсутня заява позивача, в якій би вона визнавала обставини придбання квартири у спільну сумісну власність за спільні сумісні кошти в інтересах сім`ї, саме позивач у даній справі спростовує презумпцію спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру, а відповідач може надати відповідні докази на підтвердження своїх доводів про її існування.
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки позивачем спростовано презумпцію спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру, а відповідачем не спростовано докази позивача та не доведено факт придбання спірної  квартири у період шлюбу за спільні сумісні кошти або спільною працею подружжя, тому відсутні підстави для віднесення спірної квартири до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя,  виходячи з того, що відповідачем не спростовані докази позивача про належність вказаного об`єкта нерухомості на праві приватної власності саме позивачу шляхом придбанння квартири за рахунок її особистих коштів.
Доводи апеляційної скарги на рішення суду від 16.02.2021 р. про те, що зазначені судом першої інстанції докази не дають підстав для беззаперечного висновку про придбанння спірної квартири за особисті кошти позивача, то ці доводи не заслуговують на увагу з підстав вище наведених, крім цього, відповідач не спростував  ці докази та відповідно не надав належних та допустимих доказів на підтвердження презумпції спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру, на якій він наполягає, лише посилання відповідача на презумцію спільної сумісної власності подружжя без надання відповідних доказів за наявності спору на підтвердження своїх доводів не може бути взято судом до уваги.
Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, щосудом першої інстанції помилково застосовано п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно якого не належить до спільного сумісної власності майно одного з подружжя набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто, оскільки позивачем доведено ці обставини та судом першої інстанції правильно застосовано вказану постанову Пленуму, також при вирішенні спору суд першої інстанції правильно застосував правові позиції Верховного Суду, які регламентують спірні правовідносини.
Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що відсутні докази щодо придбання спірного нерухомого майна в інтересах позивача, а не в інтересах сім`ї, оскільки, як вбачається по справі, позивачем доведено, що кошти на придбання спірної квартири є її особистими коштами та доведено джерело їх набутя, тому є безспірним придбання позивачем квартири у своїх інтересах, а не в інтересах сім`ї.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано, що кошти у розмірі 352 231,92 грн., які були отримані від продажу облігацій, є об`єктом права спільної сумісної власності, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки, як встановлено судом, грошові кошти у розмірі 352 231,92 грн. були отримані позивачем у результаті продажу акцій 8 808 штук, а ці акції були придбані позивачем за особисті кошти, що підтверджується зібраними у справі доказами.
Доводи апеляційної скарги про те, що презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу, була визнана позивачем в момент оформлення права власності на спірну квартиру, що підтверджується її підписом у договорі купівлі-продажу, а реєстрація права власності на майно, придбане під час шлюбу лише на ім`я одного із подружжя, не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя, то ці доводи також не заслуговують на увагу, оскільки, як було зазначено вище, відсутня заява позивача про визнання спірної квартири об`єктом спільної сумісної власності.
Щодо додатково рішення суду першої інстанціії від 01.02.2021 року.
Додатковим рішенням суду першої інстанції частково стягнуто з відповідача на користь позивача понесені судові витрати у справі у розмірі 10 820 грн., які складаються з витрат на правничу допомогу у розмірі 10 020 грн. та витрат на замовлення звіту про експертизу 800 грн.
Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції зменшив витрати на правничу допомогу з 12 800 грн. до вказаного розміру 10 020 грн., виходячи з фактичних обставин справи щодо участі адвоката у судових засіданнях, з критерію реальності та дійсності, застосувавши правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц.
У додатковому рішенні, суд першої інстанції навів мотиви, з яких прийшов саме до такого висновку, та навів підстави його ухвалення, тому не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що у додатковому рішенні суд першої інстанції лише перерахував надані послуги та не надав їм оцінку на співмірність та обгрунтованість, що визначаючи суму правничих послуг, які підлягають відшкодуванню, що суд помилково виходив лише із відомостей, наведених в акті прийому-передачі від 16.01.2021 р. щодо кількості судових засідань за участю адвоката та визначеної сторонами вартості разової участі адвоката, як зазначено у п.2.4 додатку №1 до договору, та не перевірив обгрунтованості вартості разової участі адвоката у судовому засіданні, виходячи з часових витрат адвоката та фактичного обсягу правових послуг, що надавалися при цьому, оскільки ці доводи спростовуються матеріалами справи, зокрема, доказами щодо надання адвокатом професійних правничих послуг, складанням відповідних процесуальних документів, доданих до матеріалів справи, проведенням у справі 11-ти судових засідань.
Відносно необгрунтованості вартості разової участі адвоката у судовому засіданні, то вартість разової участі адвоката у судовому засіданні входить до переліку правничої допомоги, що надається адвокатським об`єднанням, та міститься у додатку 1 до договору №144 від 14.01.2019 р., тобто є умовою договору між клієнтом та виконавцем, отже є договірними умовами, а суд не може втручатися у правовідносини сторін договору та давати оцінку вартості послуг, оскільки сторони самі визначають умови договору та погоджують їх.
Крім цього, як вбачається з матеріалів справи, до позовної заяви був доданий попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат (у тому числі витрат на правничу допомогу), які понесла позивач і які очукує понести у зв`язку з розглядом  справи з додатками, який був направлений  з позовної заявою на адресу  відповідача разом з ухвалою суду від 13.09.2019 р. про відкриття провадження у справі (т.1 а.с. 73). У відзиві на позов (т.1 а.с. 83-88) відповідач не висловлював незгоду з попереднім (орієнтовним) розрахунком суми судових витрат. Згідно ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно матеріалів справи, відповідачем не подано клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
У суді апеляційної інстанції представник позивача - адвокат Остапенко І.О. заявила про надання додатково протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду на підставі вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України доказів про розмір витрат, які сторона позивача сплатила або має платити у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції. 
З огляду на те, що судові рішення відповідають вимогам закону, зібраним у справі доказам, обставинам справи, підстав для їх скасування з мотивів, викладених в апеляційних скарзгах, апеляційний суд у складі колегії суддів не вбачає.
Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 – 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, - 
П О С Т А Н О В И В:

           Апеляційні скарги ОСОБА_2 та апеляційну скаргу його представника - адвоката Шерстюк Анастасії Олегівни - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 16 січня 2021 року, додаткове рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 01 лютого 2021 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
       
Повний текст постанови складено 24 березня 2021 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов