ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
02 березня 2021 року
м. Київ
 
справа № 624/130/17
провадження №51-542км19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду:
 
головуюча                                           ОСОБА_1 ,
судді:                                                   ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 , 
 
секретар судового засідання                 ОСОБА_4 ,
учасники  судового провадження:
прокурор                                                      ОСОБА_5 ,
засуджений                                                  ОСОБА_6 ,                                        
захисник                                                      ОСОБА_7 , 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 на вирок Красноградського районного суду Харківської області від 05 червня 2018 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 04 грудня 2018 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016220720000306, стосовно 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився та проживає в АДРЕСА_1 ,
 
засудженого за вчинення злочину, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі – КК України).
 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах засудженого  ОСОБА_6 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, виклав вимогу до суду касаційної інстанції (далі – Суду) про зміну судових рішень та пом`якшення засудженому покарання.
Свою вимогу захисник мотивує тим, що суди першої та апеляційної  інстанцій неповно дослідили дані про особу ОСОБА_6 і всупереч ст. 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України) не вмотивували своєї позиції про необхідність призначення останньому найсуворішого покарання у виді довічного позбавлення волі. Стверджує, що при здійсненні провадження не було  додержано приписів статей 50, 65, 66 КК України, адже при обранні покарання не враховано щирого каяття засудженого, наявності на його утриманні неповнолітньої дитини, позитивної характеристики ОСОБА_6 та образливої для нього поведінки потерпілої. Залишення судами без належної оцінки наведених пом`якшуючих обставин і за відсутності обтяжуючих, на думку захисника, потягнуло застосування до засудженого покарання, явно несправедливого через суворість. 
До початку касаційного розгляду засуджений  ОСОБА_6 відмовився від поданої ним касаційної скарги. 
 
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Красноградського районного суду Харківської області від 05 червня 2018 року ОСОБА_6 засуджено за п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі. 
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 залишено без розгляду.
За ухвалою Харківського апеляційного суду від 4 грудня 2018 року апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_8 залишено без задоволення, а вирок – без зміни. 
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України (у редакції Закону України від 26 листопада 2015 року) ОСОБА_6 зараховано у строк покарання попереднє ув`язнення з 10 вересня 2016 року по 04 грудня 2018 року включно із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. 
 
ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні за викладених у вироку обставин умисного вбивства двох осіб.
Як установив суд, ОСОБА_6 , дізнавшись про те, що його колишня співмешканка ОСОБА_10 проживає разом з ОСОБА_11 , вирішив на ґрунті ревнощів убити останніх. Реалізуючи свій умисел, 10 вересня 2016 року засуджений узяв мисливську рушницю моделі МЦ 21-12 № НОМЕР_1  калібру і після 20:00 прибув до будинку АДРЕСА_2 . 
Упевнившись, що ОСОБА_10 та ОСОБА_11 перебувають у помешканні, ОСОБА_6 здійснив у них постріли з рушниці через скло вікна. Оскільки ОСОБА_10 впала на підлогу, а поранений ОСОБА_11 намагався втекти до гаража, ОСОБА_6 почав переслідувати потерпілого і, наздогнавши, двічі вистрелив у нього, зокрема, у грудну клітку та голову. Потім засуджений повернувся до будинку, де здійснив постріл із рушниці в голову ОСОБА_10 .  
Від отриманих поранень потерпілі померли на місці подій. При цьому їм було заподіяно численних тілесних ушкоджень, у тому числі наскрізного вогнепального шротового поранення голови з пошкодженням головного мозку.
 
Позиції учасників судового провадження 
Від потерпілих ОСОБА_9 ,  ОСОБА_12 та ОСОБА_13 надійшли заперечення на касаційні скарги.
У судовому засіданні засуджений та захисник підтримали касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 , прокурор заперечував проти задоволення касаційної скарги. 
 
Мотиви Суду
Висновків суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 іправильність кваліфікації його дій захисник у касаційній скарзі не оскаржує.
Доводи у касаційній скарзі захисника про порушення загальних засад призначення покарання та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого через суворість є неспроможними.
Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності, індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. 
Згідно зі ст. 64 КК України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.
Під час перевірки матеріалів провадження встановлено, що суд, ухвалюючи вирок, дотримався цих вимог закону.
Призначене ОСОБА_6 покарання у межах санкції статті, за якою його засуджено, відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі винного. 
Вчинення засудженим особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я  осіб, наслідки якого є незворотними (смерть двох людей), свідчить про особливу, підвищену небезпечність ОСОБА_6 для суспільства. Зважаючи на встановлені конкретні обставини справи, знаряддя злочину, кількість завданих двом потерпілим вогнепальних поранень, очевидну цілеспрямованість дій засудженого в реалізації злочинного умислу навіть після здійснення декількох пострілів і заподіяння ОСОБА_10 та ОСОБА_11 тяжких тілесних ушкоджень, з огляду на особу винного, котрий виявив явну зневагу до невід`ємного права людини на життя, його індивідуальні психологічні особливості, суд першої інстанції визнав за неможливе досягти мети виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення нових злочинів при застосуванні до нього покарання у виді позбавлення волі на певний строк. Тому суд, належним чином умотивувавши своє рішення, призначив засудженому покарання у виді довічного позбавлення волі за п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України.
Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає у передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого.
Отже, суд першої інстанції, визнавши ОСОБА_6 винним у вчиненні умисного вбивства двох осіб і вмотивовано призначивши йому найбільш суворий вид покарання, передбачений санкцією норми матеріального права, реалізував свої  повноваження відповідно до вимог закону, дотримуючись принципу співмірності та індивідуалізації покарання.
У поданій касаційній скарзі доводи про незгоду з призначеним покаранням фактично зводяться до тверджень про порушення принципу достатності. Однак при цьому сторона захисту не наводить обґрунтування неспівмірності призначеного покарання характеру діянь, які за класифікацією є найтяжчими. Не наведено таких переконливих аргументів і в судовому засіданні при здійсненні касаційного провадження. 
З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає правових підстав вважати призначене ОСОБА_6 покарання явно несправедливим через суворість і таким, що суперечить його меті та загальним засадам. 
Крім того, викладені в касаційній скарзі доводи про суворість призначеного ОСОБА_6 покарання були предметом перевірки суду апеляційної інстанції. Зазначені доводи, наведені в апеляційних скаргах, апеляційний суд належним чином розглянув, визнав їх неспроможними й відмовив у задоволенні заявлених стороною захисту вимог, навівши переконливе обґрунтування прийнятого рішення. 
Вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України.
Наведені в касаційній скарзі доводи по суті аналогічні тим, що були предметом апеляційної перевірки, не містять нових даних, які би ставили під сумнів законність та обґрунтованість судових рішень і слугували підставами для їх зміни.
Істотних порушень норм кримінального процесуального права, які є підставами для скасування чи зміни оспорюваних рішень, під час касаційного розгляду не встановлено. 
Таким чином, підстав для задоволення касаційної скарги не вбачається.
 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд 
 
ухвалив:
 
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Вирок Красноградського районного суду Харківської області від 05 червня 2018 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 04 грудня 2018 року стосовно ОСОБА_6 залишити без зміни. 
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                              ОСОБА_3