КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа № 357/6257/20                                                          
 провадження № 22-ц/824/4513/2021
 
ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
26  березня  2021 року                                                                                             м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
судді - доповідача Кирилюк Г. М. 
суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А., 
 
розглянув у порядку письмового провадження справу за  позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою  представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової Олени Леонідівни на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від  04 грудня 2020 року у складі судді  Кошель Ю. І.,
   встановив: 
 
15.06.2020 Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ  КБ  «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення  заборгованості за кредитним договором.
На обґрунтування позовних вимог посилалося на те, що   ОСОБА_1    звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву від 23 липня  2012  року б/н, відповідно до умов якої відповідачу було  відкрито  кредитний рахунок   та встановлено  початковий кредитний ліміт  у розмірі, що зазначений у довідці  про зміну  умов  кредитування та обслуговування  карткового  рахунку.
Позичальник свої обов`язки не виконував, у зв`язку з чим станом на 30  квітня  2020  року утворилася заборгованість у розмірі 474 418, 74  грн, яка складається з: 10 920,79  грн - заборгованість за кредитом; 458 497,95 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 5 000  грн -  пеня.
Відповідач добровільно заборгованість за кредитним договором не сплачує.
Посилаючись на наведені обставини, банк просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором від 21 липня 2012 року б/н у розмірі                133 410,22  грн, яка складається з:  10 920,79  грн - заборгованість  за кредитом; 122 489,43 грн  -  заборгованість  за  процентами за період з 23.07.2012 по  31.07.2018 року.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від  04 грудня 2020 року у задоволенні позову  відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі представник АТ КБ «ПриватБанк» - Крилова О. Л. просить скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від  04 грудня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги  задовольнити в повному обсязі. Стягнути з  відповідача  судові витрати.
Апеляційна  скарга  мотивована тим, що  строк  дії  картки відповідача - до  серпня 2017  року,  позивач звернувся  до позовом  до суду  15.06.2020,  в межах  позовної давності. Судом  не взято до уваги висновки Верховного Суду в аналогічних справах.
У  відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити апеляційну  скаргу  без задоволення,  а рішення  суду  першої інстанції  без змін.
Вважає, що  в даній справі не  має вирішального  значення строк  дії  картки, оскільки право на пред`явлення вимоги у позивача виникло саме з часу першого порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо щомісячного погашення заборгованості і сплати процентів.
У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.
Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16 та від 09 серпня 2017 року у справі № 6-2322цс16.
Відповідно до положень частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов  висновку, що  апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
Судом встановлено, що 23 липня  2012  року  між  ПАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником  якого  є АТ КБ  "ПриватБанк" та ОСОБА_1   укладено  договір  про  надання  банківських послуг, згідно  з умовами якого   відповідач  отримав кредит у виді  встановлення  кредитного  ліміту шляхом  підписання анкети-заяви про  приєднання до Умов та правил надання банківських послуг  у Приватбанку, отримавши платіжну картку. 
Відповідно  до  довідки АТ КБ  "ПриватБанк" ОСОБА_1   в рамках  вказаного  кредитного  договору   надано  наступні  кредитні  картки: НОМЕР_1 терміном  дії  до 07/08;  НОМЕР_2 терміном  дії  до  08/14 ; НОМЕР_3 терміном  дії  до 07/15; НОМЕР_4 терміном  дії  до  08/17.
Відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав,  у зв`язку з чим станом на 30  квітня  2020  року утворилася заборгованість у розмірі 474 418, 74  грн, яка складається з: 10 920,79  грн - заборгованість за кредитом; 458 497,95 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 5 000  грн -  пеня. 
Як вбачається з матеріалів справи,  підписання анкети-заяви від 23  липня 2012 року б/н та отримання кредитних карток відповідач не заперечував.
Відмовляючи у задоволенні  позову  в частині  стягнення  процентів за кредитним договором, суд першої інстанції  виходив з його  необґрунтованості. 
Колегія суддів  погоджується  з вказаним висновком  суду  першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у спірному випадку - АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору відсотки за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за відсотками за користування кредитом.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором,  посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк» як невід`ємну частину спірного договору.
Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», а також те, що ці документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами саме у зазначених банком розмірах і порядку нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування.
До спірних правовідносин також неможливо застосувати правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період з часу виникнення спірних правовідносин  до моменту звернення до суду з позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та правил надання банківських послуг у будь-якій редакції, що найбільш сприятлива для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитом, наданий банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.
Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також якщо ці умови прямо не передбачені як у даному випадку в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
З наведених підстав  суд першої  інстанції дійшов  правильного висновку про те, що банк не довів, що саме надані Умови є складовою кредитного договору і що саме ці Умови відповідач мав на увазі, підписуючи анкету-заяву позичальника, та брав на себе зобов`язання зі сплати відсотків за користування кредитними коштами в обумовленому позивачем розмірі.
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
Відмовляючи у задоволенні  позову  в частині стягнення  заборгованості за тілом  кредиту, суд першої інстанції  виходив з того, що останній  платіж  за кредитом   відповідачем  зроблено 03.06.2015,  позивач  пред`явив позов (15.06.2020) після спливу позовної давності, про застосування наслідків якої було заявлено відповідачем.
Проте з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки він  ухвалений  внаслідок неправильного застосування норм матеріального права.
Як вбачається з матеріалів справи,  ОСОБА_1   у відзиві на  апеляційну  скаргу  просив застосувати  строки позовної давності до  заявлених  позовних вимог  та відмовити в задоволенні  позову  в частині  стягнення  заборгованості за кредитом  у сумі 10 920,79 грн  з підстав спливу позовної давності. Отже, він не заперечував факту отримання кредитного ліміту на кредитну картку в сумі 11 350  грн  (а.с.16)  та користування кредитними коштами. 
Надання кредиту відповідачу у вказаному розмірі підтверджується також наданими кредитором доказами (розрахунком заборгованості (а. с.6-10),  випискою  по рахунку   (а.с.11 -15).
Оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів повернення банку кредитного ліміту у розмірі, обумовленому у позові, що є його процесуальним обов`язком, то наявні правові підстави для покладання на відповідача обов`язку сплатити на користь банку тіло кредиту у розмірі 10 920,79 грн.
За змістом статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).
Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Якщо договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.
У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.
Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).
У  постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, від 29 жовтня 2014 року № 6-169цс14, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15 зроблено висновок про те, що кредитна картка діє в межах визначеного нею строку. За кредитним договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору, а також початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
З огляду  на те,  що  строк  дії виданої  позичальнику  кредитної  картки  закінчувався  у серпні  2017  року,    з позовом  до  суду  позивач звернувся  у червні  2020 року, сторони у письмовому  вигляді не  погоджували  порядок   погашення  заборгованості, суд першої інстанції  дійшов  помилкового  висновку про те,   що  строк  позовної давності  підлягає  обрахуванню з моменту  настання  строку  погашення  чергового  платежу. 
Отже, суд першої інстанції помилково відмовив у позові з підстав спливу позовної давності, враховуючи те, що  за вимогами банку про стягнення тіла кредиту позовна давність не сплинула.
Оскільки суд першої інстанції  у вказаній  частині  позовних вимог   неправильно застосував норми матеріального права, оскаржуване судове рішення  в цій частині не може вважатися законними та обґрунтованими, а тому відповідно до  ст. 376 ЦПК України  підлягає  скасуванню  з ухваленням у справі нового рішення про задоволення позову. 
З  відповідача  на  користь  позивача підлягає  стягненню неповернута сума кредиту у розмірі  10 920,79 грн.
В решті рішення  суду  першої  інстанції  є законним та обґрунтованим, а подана  апеляційна  не  містить  доводів,  які могли б слугувати підставою для його зміни чи  скасування.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
Розмір  задоволених позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» складає 8,18%. 
За подання позовної заяви банком сплачено 2 102 грн судового збору, розмір  судового  збору   за подання апеляційної скарги становить  3 153 грн (150%) , який також  сплачений  позивачем, всього  5 255  грн.   
Тому з  відповідача  на  користь  позивача необхідно стягнути  витрати  зі сплати судового  збору  в сумі 429,85 грн  (5 255 грн х 8,18% /100%).
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381- 383 ЦПК України, суд
 
постановив :
 
Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової Олени Леонідівни  задовольнити частково. 
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від  04 грудня 2020 року в частині  відмови в задоволенні  позову про стягнення    заборгованості по  кредиту скасувати.
Ухвалити в  цій частині  нове судове рішення про задоволення  позову.
Стягнути з  ОСОБА_1    на  користь  Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 10 920,79 грн (тіло кредиту).
Стягнути з  ОСОБА_1    на  користь  Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» витрати зі сплати судового збору  в сумі 429,85 грн.
В решті рішення  суду   залишити  без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не  підлягає.
 
Суддя-доповідач:                                                 Г.  М. Кирилюк
 
Судді:                                                                    І.  М. Рейнарт  
 
                                                                               Т.  А. Семенюк