ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/16773/18                                        Головуючий суддя І інстанції Семіряд І. В.
Провадження № 22-ц/818/1197/21                                Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: позики, кредиту, банківського вкладу, з них

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 лютого 2021 року                             м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого судді - Яцини В.Б.
суддів:                 -Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,
за участю секретаря : Семикрас О.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 21 жовтня 2020 року, ухвалене у  складі головуючого судді Семіряд І.В., по цивільній справі за позовом Державна іпотечна установа до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

12 листопада 2018 позивач звернувся до суду з зазначеним позов, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 30 квітня 2004 року між ТОВ Банк «Фінанси і Кредит» та ОСОБА_1 укладений Кредитний договір № 281. Банк свої зобов`язання за Кредитним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав позичальнику кредит у розмірі 9 840,00 доларів США, що підтверджується заявою позичальника на отримання споживчого кредиту від 15.04.2004 року та заявою на видачу готівки №  273_6 від 30 квітня 2004року.
В забезпечення виконання зобов`язань позичальника  за кредитним договором були укладені наступні договори: між банком, позичальником та  ОСОБА_2  договір поруки від 30.04.2004року; між банком, позичальником та ОСОБА_3 договір поруки від 30.04.2004 року. 11 лютого 2015 року між банком та позивачем був укладений договір відступлення права вимоги № 17/4-В, посвідчений приватним  нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. та зареєстрований в реєстрі за № 616 
На даний час позичальником порушено умови п.п. 3.2., 4.3 Кредитного договору щодо своєчасної сплати кредиту та процентів за користування кредитом.
Станом на 25.09.2018 сума заборгованості позичальника перед позивачем  складає 149 335 грн 60 копійок, з яких: 80 636 грн 47 коп –  заборгованість по сумі основного боргу; 29 701 грн 10 коп – прострочена заборгованість по відсотках за користування кредитом;   13 934 (тринадцять тисяч дев`ятсот тридцять чотири) гривні 91 копійка – інфляційні втрати; 25 063 (двадцять п`ять тисяч шістдесят три) гривні 12 копійок – сума пені (Довідка про стан заборгованості додається).
На підставі вищевикладеного, Державна іпотечна установа просила суд задовольнити позов та стягнути солідарно з відповідачів вищевказану суму заборгованості.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2020 року позов задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Державної іпотечної установи заборгованість за кредитним договором  № 281 від 30 квітня 2004 року 80 636 гривень 47 копійок –  заборгованість по сумі основного боргу; 29 701 гривня 10 копійок – прострочена заборгованість по відсотках за користування кредитом;   13 934 гривні 91 копійка – інфляційні втрати; 25 063 гривні 12 копійок – сума пені, а всього 149 335 гривень 60 копійок.
Вирішено питання щодо судових витрат.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення незаконне, необґрунтоване, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Вважає недоведеними матеріалами справи заборгованість відповідача за кредитним договором № 281 та передачу від ТОВ Банк «Фінанси і кредит» до Державної іпотечної установи вказаних прав вимоги за кредитним договором №281 у зазначеному розмірі. Також зазначив, що довідка позивача про стан заборгованості за кредитним договором №281 у розумінні діючого законодавства не є належним доказом існування боргу відповідача, який стягнуто судом згідно оскаржуваного рішення.
Також зазначив, що у нього не зберіглися документи, що підтверджують розміри та дати відповідних платежів. 
Вважає, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів про отримання ним кредиту, посилаючись при цьому на правову позицію, визначеною у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц.
       У письмову відзиві на апеляційну скаргу представник Державної іпотечної установи Чалов А.О. просить її залишити без задоволення і залишити оскаржене рішення суду без змін, оскільки воно є законним та обґрунтованим, відповідає обставинам справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Згідно ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи. 
Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Коваль А.М., за відсутності представника позивача, належним чином повідомленого про дату, час і місце розгляду справи, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, що передбачено п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що уклавши з банком кредитний договір та отримавши грошові кошти на умовах повернення, строковості та платності відповідач порушив свої договірні зобов`язання, що призвело до виникнення заборгованості за користування кредитними коштами станом на 25.09.2018 на загальну суму 149 335, 60 грн, а саме: 80 636, 47 грн –  заборгованість по сумі основного боргу; 29 701, 10 грн– прострочена заборгованість по відсотках за користування кредитом;   13 934, 91 грн– інфляційні втрати; 25 063, 12 грн– сума пені.
При цьому суд не знайшов підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, передбачених нормою ст. 267 ЦК України.
Суд апеляційної інстанції не повністю погоджується з таким висновком суду.
Судом встановлено 30.04.2004 між ТОВ Банк «Фінанси і Кредит» та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір № 281 (а.с. 12-17).
Відповідно до п. 2.1. Кредитного договору, банк надає позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в сумі 9 840,00 доларів США з оплатою по процентній ставці 12 процентів річних в перший рік дії цього договору, наступний розмір процентної ставки підлягає щорічному перегляду, згідно з умовами п. 4.7.цього договору. Пунктом 2.2. кредитного договору встановлено, що для обліку виданих кредитних ресурсів банк відкриває позичальнику позичковий рахунок № НОМЕР_1 . 
Згідно з пунктом 3.1. кредитного договору видача кредитних ресурсів за цим договором проводиться протягом 3-х банківських днів з моменту підписання цього договору на підставі письмової заяви позичальника, за погодженням з банком.
Пунктом 3.2. кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язується повністю повернути кредитні ресурси, отримані за цим договором, до 30.04.2019. Погашення проводиться  шляхом зарахування відповідної суми на позичковий рахунок.
ОСОБА_1 зобов`язався щомісяця, в термін до 10 числа кожного місяця здійснювати погашення заборгованості по кредитним ресурсам в складі щомісячного ануїтетного платежу, розмір якого за договором складає 119,00 доларів США. 
Відповідно до п. 4.3. позичальник ОСОБА_1 сплачує проценти щомісяця, у строк до 10 числа кожного місяця, в складі щомісячного ануїтетного платежу, розмір якого встановлений п. 3.2. цього Договору.  В зазначений строк сплачуються проценти, нараховані за попередній календарний місяць. Проценти сплачуються шляхом зарахування відповідної суми на рахунок процентів № НОМЕР_2 .
Пункт 4.5. Кредитного договору передбачає, що датою сплати процентів є день зарахування необхідної суми на рахунок, вказаний в п. 4.3. 
Додатковою угодою № 1 від 19 січня 2005 року до кредитного договору пункт .4.9. був викладений в новій редакції. Так, позичальник ОСОБА_1 сплачує комісійну винагороду за надання кредитних ресурсів в складі щомісячного платежу в розмірі – одноразово в строк з 01 по 10 лютого 2005 року 141,00 грн, а всі наступні платежі – 131,00 грн (а.с. 19). 
 Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав позичальнику ОСОБА_1 кредит у розмірі 9 840,00 доларів США, що підтверджується заявою позичальника на отримання споживчого кредиту від 15.04.2004 та заявою на видачу готівки №  273_6 від 30.04.2004 (а.с.20).
В забезпечення виконання зобов`язань позичальника  ОСОБА_1  за кредитним договором були укладені наступні договори: між Банком, Позичальником та  ОСОБА_2 договір поруки від 30.04.2004  (а.с.22-24); між банком, позичальником ОСОБА_1 та ОСОБА_3 договір поруки від 30.04.2004 (а.с.25-27).
11.02.2015 між ПАТ «Банк Фінанси та кредит» та Державної іпотечною установою був укладений договір відступлення права вимоги №17/4-В, посвідчений приватним  нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. та зареєстрований в реєстрі за № 616 (а.с. 28-31).
Відповідно до п. 1.2. Договору відступлення Первісний кредитор (Банк) відступає, а Новий кредитор (Позивач) набуває всі права вимоги за договорами (кредитними, іпотеки, поруки тощо), вказаними в додатках до цього Договору.
Пунктом 2.1. Договору відступлення встановлено, що пункт 1.2. цього Договору набирає чинності в день прийняття рішення Національним банком України про віднесення Первісного кредитора до категорії неплатоспроможних або на наступний календарний день після настання сукупності обставин, визначених п.п. 2.1.1. Договору, та однієї з обставин, визначеної п.п. 2.1.2. цього Договору або 2.1.3. цього договору або 2.1.4 цього договору.
17.09.2015 постановою Правління Національного банку України № 612 ПАТ «Банк Фінанси та кредит» було віднесено до категорії неплатоспроможних, що призвело до запровадження виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб процедури виведення банку з ринку шляхом введення тимчасової адміністрації до банку. Вказана інформація була розміщена 17.09.2015 на офіційному сайті Національного банку України за посиланням - https://bank.gov.ua/control/uk/publish/article?art_id=21722548.
Таким чином, згідно із п. 2.1. Договору відступлення, вказана вище обставина призвела до набрання 17 вересня 2015 року чинності Договору відступлення в частині відступлення Банком та набуття Позивачем всіх прав вимоги за Кредитним договором та Договорами поруки.
Позивач листом від 15.10.2015 № 7388/11/2 повідомив позичальника ОСОБА_1 про факт набуття позивачем  прав вимоги за кредитним договором та договорами поруки.
ОСОБА_1 отримав вищевказаного листа позивача 27.10.2015, що підтверджується повідомленням про вручення, реєстром згрупованих поштових відправлень (рекомендованих листів), поданих 21.10.2015, списком № 3928 згрупованих відправлень листів рекомендованих, фіскальним чеком.
Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
За таких обставин, Державна іпотечна установа набула всі права за кредитним договором та договорами поруки, що належали первісному кредиторові, зокрема й право на нарахування процентів за користування кредитними коштами. 
Листом від 23.11.2015 року № 3-242100/22658 Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ «Банк «Фінанси та Кредит» Чернявська О.С. надала довідку про залишки заборгованості по іпотечним кредитам станом на 17.09.2015 року. Так, згідно із п. 390 Додатку 2 до вказаного листа, залишок основних зобов`язань Позичальника за Кредитним договором станом на 17.09.2015 року  становить 80 636 (вісімдесят тисяч шістсот тридцять шість) гривень 47 копійок.
ОСОБА_1 порушив умови п.п. 3.2., 4.3 Кредитного договору щодо своєчасної сплати кредиту та процентів за користування кредитом.
Станом на 25.09.2018 сума заборгованості ОСОБА_1 перед Державною іпотечною установою   складає 149 335, 60 грн, з яких: 80 636, 47 грн –  заборгованість по сумі основного боргу; 29 701, 10 грн– прострочена заборгованість по відсотках за користування кредитом;   13 934, 91 грн– інфляційні втрати; 25 063, 12 грн– сума пені.
Відповідно до п. 3.4. Кредитного договору банк має право призупинити видачу Кредитних ресурсів, відмовити Позичальнику у продовженні строку дії цього Договору, а також вимагати дострокового повернення Кредитних ресурсів, сплати нарахованих процентів по них, неустойки відповідно до умов цього договору, зокрема, у випадку, якщо Позичальник несвоєчасно або не в повному обсязі здійснював зарахування  грошових коштів на погашення заборгованості за кредитом та/або на сплату процентів і комісійної винагороди, відповідно до пунктів 3.2., 4.3., 4.4., 4.9., 4.10.
Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утримуватись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Ч.1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Як зазначено у статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. 
Згідно ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників), кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь кого з них окремо.
Ч.1 ст. 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. 
Приписами ст. 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків. 
Відповідно до п. 1.1. Договорів поруки Поручитель зобов`язується перед Кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання Боржником зобов`язань за Кредитним договором № 281 від 30.04.2004, укладеним між Кредитором та Боржником, відповідно до якого Боржникові наданий кредит у розмірі 9 840,00 доларів США зі сплатою 12,0 процентів річних всім своїм майном.
Пунктом 2.1. Договорів поруки встановлено, що у випадку невиконання Боржником зобов`язань за Кредитним договором, Боржник та Поручитель відповідають перед Кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед Кредитором за порушення зобов`язання Боржника.
Таким чином, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 несуть солідарну відповідальність перед Державною іпотечною установою за невиконання ОСОБА_1 умов Кредитного договору. 
Відповідно до ст. ст. 611, 615 ЦК України у випадку порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором.
Ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частиною другою статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації (індекс споживчих цін) – це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.
Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Всупереч норми ст. 89 ЦПК України суд першої інстанції у контексті наведених норм матеріального права не звернув уваги, що у даному випадку кредит був наданий в іноземній валюті і тому заявлені вимоги про стягнення інфляційних втрат з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у розмірі 13934,91 грн – є безпідставними.
Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.
Саме до такого правового висновку щодо застосування вказаних норм матеріального права дійшов Верховний Суд України у постанові від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15, з якою погодився й Верховний Суд у постановах від 04 червня 2020 року у справі № 369/5393/15 (провадження № 61-21713св18), від 23 липня 2020 року у справі № 754/16773/17 (провадження № 61-18824св19), від 05 червня 2019 року у справі № 367/5899/15-ц (провадження № 16-13768св18). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд апеляційної інстанції враховує вищевказані висновки щодо застосування згаданих норм права.
Крім того, відмовляючи у задоволенні застосуванні наслідків спливу трирічного строку позовної давності, про що відповідач заявив в суді першої інстанції при перегляді заочного рішення, суд першої інстанції помилково вважав, що початок позовної давності має вираховуватися з 30.04.2019, оскільки відповідно до п. 3.2 кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язується в повній мірі повернути кредитні кошти до 30.04.2019. 
Так, відповідно до умов згаданого договору кредиту, позичальник зобов`язався щомісяця, в термін до 10 числа кожного місяця здійснювати погашення заборгованості по кредитним ресурсам та процентів в складі щомісячного ануїтетного платежу, розмір якого за цим договором складає 119,00 доларів США (п.п. 3.2, 4.3 договору, а.с. 13, 14 т.1).
Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Тому зазначена у розрахунку заборгованість за договором кредиту, яка виходить поза межі трирічного строку позовної давності на день звернення до суду, 12.11.2018, у даному випадку – за вересень-жовтень 2015 року, не може бути стягнута відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, згідно якої сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Тому згідно розрахунку основної суми боргу та процентів станом на 25.09.2018 має бути вирахувано заборгованість за процентами 376,30+833,24 = 1209,54 грн. та за тілом кредиту – 5202,77 грн (а.с. 9).
Виходячи з наведеного, розмір заборгованості за кредитом складає: 80636,47 – 5202,77= 75433,70 грн; за процентами 29701,10 – 1209,54 = 28491,56 грн. та 25063,12 грн. – сума пені. 
Таким чином суд не повністю з`ясував обставини справи щодо стягнення інфляційних втрат, застосування позовної давності, та помилився із застосуванням норм матеріального права, тому відповідно до п.п 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу задовольняє частково, а оскаржене рішення в цій частині змінює, а в іншій частині щодо стягнення пені на суму 25063,12 грн. - рішення залишити без змін.
Передбачених у ст. 141 ЦПК України підстав для перерахунку судових витрат не встановлено.
Керуючись ст.259, п. 2 ч.1 ст. 374, ст.ст.376, 381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції 
постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково.
РішенняДзержинського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2020 року – скасувати у частині стягнення заборгованості по сумі основного боргу та за прострочену заборгованість по відсотках за користування кредитом, зменшивши їх розміри до 75433 грн 70 копійок –  заборгованість по сумі основного боргу; 28491 грн 56 копійок – прострочена заборгованість по відсотках за користування кредитом. 
Відмовити у позові в частині стягнення інфляційних втрат з  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у розмірі 13934,91 грн.
В іншій частині рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 02 березня 2021 року.

Головуючий                                                                                        В.Б. Яцина.

Судді                                                                                                      І.В.Бурлака.

О.М.Хорошевський.