УХВАЛА

25 лютого 2021 року 
м. Київ

Справа №  915/2372/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
О. О. Мамалуй - головуючий,  Л. В. Стратієнко, В. І. Студенець
за участю секретаря судового засідання - В.В. Шпорт,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»
на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.10.2020
у складі колегії суддів: Л. В. Поліщук - головуючий, Л. О. Будішевська, С. В. Таран
та на рішення господарського суду Миколаївської області від 15.07.2020
суддя: Т. М. Давченко
за позовом акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»
до обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго»
про стягнення грошових коштів у загальній сумі 1 358 113, 89 грн 
за участю представників учасників:
позивача:            В. О. Лисенко
відповідача:   не з`явилися

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», позивач) звернулося до господарського суду Миколаївської області з позовом про стягнення з Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» (далі - КП «Миколаївоблтеплоенерго», відповідач) 1 358 113,89 грн, з яких: 890 570,90 грн - пеня; 127 275,77 грн - 3 % річних; 340 267,22 грн - інфляційні втрати.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору постачання природного газу в частині своєчасної оплати за переданий газ.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 15.07.2020, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.10.2020, позов ПАТ «НАК «Нафтогаз України» задоволено частково: стягнуто з ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» на користь позивача грошові кошти в розмірі 1 001 885,53 грн, з яких: 534 342,54 грн - пеня; 127 275,77 грн - 3 % річних; 340 267,22 грн - інфляційні втрати. У задоволенні решти вимог відмовлено. Відстрочено виконання рішення господарського суду Миколаївської області від 15.07.2020 до 15.01.2021.          

Судове рішення мотивоване тим, що вимоги позивача про стягнення з відповідача пені за прострочення оплати поставленого товару, 3 % річних та інфляційних втрат є обґрунтованими, а відповідні розрахунки - правильними. Вирішуючи клопотання відповідача про зменшення розміру пені, суд виходив з того, що нарахування та стягнення з відповідача 3% річних та збитків від інфляції значною мірою компенсує позивачу негативні наслідки, пов`язані з порушенням відповідачем умов договору, стягнення з відповідача пені в повному обсязі, на думку суду, не є співрозмірним з можливими негативними наслідками від порушення відповідачем зобов`язання,  тому суд визнав за можливе зменшити розмір належної до стягнення пені на 40%, тобто до 534 342,54 грн. 

Також суд визнав, що викладені вище обставини та подані на їх підтвердження докази свідчать про стійку збитковість відповідача та підтверджують відсутність можливості виконання на даний час рішення суду в даній справі без виникнення значного погіршення фінансового стану підприємства та загрози його банкрутства, а також прийняв до уваги ненадання позивачем доказів того, що його фінансовий стан є гіршим за фінансовий стан КП «Миколаївоблтеплоенерго». Взявши до уваги інтереси обох сторін, суд відстрочив виконання рішення суду в даній справі на 6 місяців - до 15.01.2021.

Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями, позивач звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені в розмірі 356 228,36 грн та прийняти в цій частині нове рішення, яким задовольнити вимоги позивача щодо стягнення пені в повному обсязі.

З тексту касаційної скарги вбачається, що скарга обґрунтовується положеннями п. 1 ч. 2 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Позивач вказує на те, що судами попередніх інстанцій не враховано висновків, викладених у постанові Верховного Суду у справі № 908/1453/14, у постанові Вищого господарського суду України у справі № 902/1568/14.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач просить залишити судові рішення без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

З урахуванням меж розгляду справи судом касаційної інстанції, визначених ст. 300 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), та згідно із компетенцією, визначеною законом, Верховний Суд в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Позивач у касаційній скарзі просить скасувати рішення та постанову судів попередніх інстанцій у частині відмови у стягненні пені в розмірі 356 228,36 грн.

Верховний Суд переглядає судові рішення в частині зменшення судами попередніх інстанцій розміру пені.

Частиною 1 ст. 549 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України (далі - ГК України) у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Водночас зазначені норми чинного законодавства України не містять переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання; наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам; поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду. За відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Верховний Суд констатує, що реалізуючи своє право на зменшення розміру штрафних санкцій відповідно до положень ст. 233 ГК України та ч. 3 ст. 551 ЦК України, суди повинні виходити з фактичних обставин, встановлених у кожній справі на підставі доказів, наданих учасниками справи на підтвердження їх вимог і заперечень, та яким повинна надаватися оцінка згідно з вимогами ст. 86 ГПК України, тобто судами повинні досліджуватися конкретні обставини справи щодо ступеня виконання умов договорів, розміру заборгованості, майнового стану сторін тощо.

З огляду на імперативні приписи ст. 300 ГПК України, суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходив суд при вирішенні питання про зменшення суми неустойки, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги.

З тексту касаційної скарги вбачається, що скарга обґрунтовується положеннями п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України.

Позивач вказує на те, що судами попередніх інстанцій не враховано висновків, викладених у постанові Верховного Суду у справі № 908/1453/14, у постанові Вищого господарського суду України у справі № 902/1568/14.

Дослідивши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі №915/2372/19 з огляду на наступне.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у п.п. 1, 4 ч. 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже, відповідно до положень цієї норми касаційний перегляд з указаних підстав може відбутися за наявності таких складових: суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 №910/17999/16, пункт 40 постанови від 25.04.2018 №910/24257/16).

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №910/5394/15-г).

Суд першої інстанції, з позицією якого погодився апеляційний господарський суд, з урахуванням наведених вище положень законодавства, оплату суми основного боргу,  у зв`язку з ненаданням позивачем суду доказів понесення ним збитків внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором або погіршення матеріального стану підприємства та враховуючи, що нарахування та стягнення з відповідача 3% річних та збитків від інфляції значною мірою компенсує позивачу негативні наслідки, пов`язані з порушенням відповідачем умов договору, дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру пені на 40%.

Водночас у постанові від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14, на яку посилається позивач в касаційній скарзі, Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій щодо відмови відповідачеві у задоволенні клопотання про зменшення розміру пені до 90%, нарахованої у зв`язку з простроченням оплати за спожиту фактичну електричну енергію. Суд касаційної інстанції виходив із встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи щодо майнового стану позивача та відповідача.

Отже, наведена позивачем у касаційній скарзі постанова Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14 хоча і була прийнята за матеріально-правового регулювання спірних правовідносин, схожого з тим, що має місце у справі №915/2372/19, але за іншої фактично-доказової бази (обставин справи та зібраних у ній доказів), тобто зазначена справа № 908/1453/14 і ця справа є відмінними за істотними правовими ознаками, що свідчить про неподібність правовідносин у них.

Доводи позивача щодо неврахування судом позиції, викладеної в постанові Верховного Суду у справі № 908/1453/14 відхиляються Верховним Судом, оскільки висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для зменшення розміру пені у справі № 915/2372/19 не суперечать висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду у справі № 908/1453/14, так як зменшення розміру пені є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів.

Крім того, з висновків у справі № 908/1453/14 стосовно відсутності підстав для зменшення розміру пені не можна виокремити умови їх застосування окремо від специфічних обставин у зазначеній справі і застосувати у цій справі. Верховний Суд не надавав у наведеній вище справі висновків, які б певним чином додатково обмежували умови здійснення розсуду суду у питаннях зменшення пені так, щоб тільки один варіант реалізації розсуду суду можна було вважати правильним.

Верховним Судом відхиляються посилання позивача на правову позицію, викладену в постанові Вищого господарського суду України від 08.04.2015 у справі №902/1568/14, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, тоді як постанови Вищого господарського суду України не є джерелом правозастосовчої практики в розумінні цієї правової норми.

З огляду на зазначене, доводи скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій при розгляді справи № 915/2372/19 відповідних висновків Верховного Суду, викладених у постанові у справі № 908/1453/14 є безпідставними, оскільки висновки щодо застосування норм права, які викладені у цій постанові Верховного Суду стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у даній справі  №915/2372/19.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, а будь-яких інших підстав касаційного оскарження, передбачених ч. 2 ст. 287 ГПК України, позивач не зазначив та не обґрунтував у поданій касаційній скарзі, Верховний Суд відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі № 915/2372/19 за касаційною скаргою акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення господарського суду Миколаївської області від 15.07.2020 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.10.2020.

Керуючись ст.ст. 234, 235, п. 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження у справі № 915/2372/19 за касаційною скаргою акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення господарського суду Миколаївської області від 15.07.2020 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.10.2020 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                      О. О. Мамалуй

Суддя                                                                                          Л. В. Стратієнко

Суддя                                                                                            В. І. Студенець