П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

16 лютого 2021 р.	м.Одеса	Справа № 400/3310/20	
Головуючий в 1 інстанції: Лебедєва Г. В.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача – Шляхтицького О.І.,
суддів: Семенюка Г.В., Домусчі С.Д.,

секретар – Недашковська Я.О.,

за участю: представника апелянта – Павлова К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2020 року по справі № 400/3310/20 за позовом ОСОБА_1 до Заводського відділу Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, –

                                   ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулась з вищевказаним адміністративним позовом, у якому просила:
- визнати незаконною бездіяльність Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо не закінчення виконавчого провадження № 57226906 за постановою про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 ,
- зобов`язати Заводський відділ державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) закінчити виконавче провадження № 57226906, та винести про це відповідну постанову.
В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що Заводський відділ ДВС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) здійснює примусове виконання стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 у сумі 792 871, 83 грн. 
09.06.2020 позивач звернулася до відповідача з заявою про закінчення виконавчого провадження щодо суми виконавчого збору з ОСОБА_1 , зняття всіх арештів та заборони, які було постановлено під час виконавчого провадження, про результати вищенаведених дій винести постанову. Підставою для стягнення виконавчого збору в межах виконавчого провадження про стягнення з боржника сум коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного стягнення з боржника на користь стягувана зазначених у виконавчому документі сум, виконавчий збір обраховується лише від розміру фактично стягнутих сум, а у разі відсутності обставин фактичного виконання виконавчого документу (часткового виконання) у державного виконавця в повній мірі відсутнє право на стягнення виконавчого збору. Така правова позиція була постановлена Великою Палатою Верховного Суду від 11.03.2020 у справі № 2540/3203/18. Таким чином, у вказаному виконавчому провадженні відсутні підстави для стягнення виконавчого збору. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом. Натомість частина друга статті 27 Закону № 1404-VIII передбачає, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом. Відтак законодавець, передбачивши зазначені дії виконавця, встановив, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача сумиза виконавчим листом. Зважаючи на наведене, позивачка просила визнати протиправною бездіяльність  відповідача.
Відповідач проти задоволення позову заперечував, надав до суду першої інстанції відзив, у якому зазначив, що 17.09.2018 на адресу Заводського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області надійшла заява про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови № 51279338, виданої 07.06.2016 Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави виконавчого збору у розмірі 792 871, 83 грн. 21.09.2018 державним виконавцем Заводського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 57226906, копії якої направлено сторонам поштовою кореспонденцією. 09.06.2020 на адресу відділу надійшла заява представника боржника Павлова К.О. про закінчення виконавчого провадження щодо стягнення суми виконавчого збору з ОСОБА_1 та зняття арештів та заборон. Жодної підстави, передбаченої ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження" для закінчення виконавчого провадження, не виникало і на жодну з них, як наявну, позивачка не вказує як на підставу позову, відтак позов є не обґрунтований. За таких обставин безпідставною є вимога про скасування арешту майна боржника, оскільки зняття арешту з майна можливе за умови закінчення виконавчого провадження або у випадках передбачених ст. 59 Закону України “Про виконавче провадження”.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Миколаївський окружний адміністративний суд рішенням від 23 вересня 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити.
Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:
- суд першої інстанції фактично визнає неправомірність стягнення виконавчого збору з позивачки, оскільки робить висновки , що у відповідності до Закону № 1404- VIII у виконавця немає жодних підстав для стягнення виконавчого збору, у разі , якщо не було здійснено дій з фактичного стягнення з боржника на користь стягувача зазначених у виконавчому документі сум;
- суд першої інстанції фактично взагалі не вирішив по суті першу позовну вимогу, не навів жодної правової аргументації щодо бездіяльності виконавчої служби.
Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Обставини справи.

Суд першої інстанції встановив, що 17.09.2018 на адресу Заводського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області надійшла заява про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови № 51279338, виданої 07.06.2016 Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави виконавчого збору у розмірі 792 871, 83 грн. 
21.09.2018 державним виконавцем Заводського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 57226906, копії якої направлено сторонам поштовою кореспонденцією. 
09.06.2020 на адресу відділу надійшла заява представника боржника Павлова К.О. про закінчення виконавчого провадження щодо стягнення суми виконавчого збору з ОСОБА_1 та зняття арештів та заборон.
Листом від 27.07.2020 за № 67146/107-36/1 відповідач повідомив позивача про те, що відповідно до ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Розмір виконавчого збору встановлений Законом України "Про виконавче провадження". Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. Також, повідомив, що приймаючи рішення про стягнення виконавчого збору, державний виконавець діяв виключно в межах своєї компетенції та відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" у зв`язку з чим, підстави для закінчення виконавчого провадження щодо стягнення суми виконавчого збору з ОСОБА_1 та зняття арештів, заборон відсутні.
Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача, яка полягає у не закінченні виконавчого провадження № 57226906, позивач звернулася з вказаним позовом до суду.          
Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не наведено жодної підстави, виключний перелік яких встановлено статтею 39 Закону України "Про виконавче провадження", за якої відповідач повинен був закінчити виконавче провадження № 57226906 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору від 07.06.2016 року, яка не скасована та є діючою.
Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, Закону України "Про виконавче провадження".

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

Згідно з частиною 2    статті 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
         Згідно з пунктом 5 частини  1 статті 3 Закону України “Про виконавче провадження”, підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.
          Згідно частини  1  статті 26 Закону  України "Про  виконавче  провадження"  виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у  статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
          Відповідно до частини 5  статті 26 Закону  України "Про  виконавче  провадження"   виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати  декларацію про доходи  та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
          У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому  статтею 27 цього Закону.
          Таким чином, Закон України “Про виконавче провадження" передбачає, що з дня винесення виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження - розпочалась стадія примусового виконання рішення.
          Згідно з частинами першою, другою статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
          Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.
          Частиною 4 статті 27 Закону  України "Про  виконавче  провадження" визначено, що державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
          Пунктом  5  статті 27  Закону України "Про  виконавче  провадження" визначено   підстави  за  яких  виконавчий збір  не стягується.
          За приписами пунктів 1-6 частини п`ятої статті 27 Закону N 1404-VIII встановлено, що виконавчий збір не стягується:
1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню;
2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини;
3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України “Про гарантії держави щодо виконання судових рішень”;
4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону;
5) у разі виконання рішення приватним виконавцем;
           6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України “Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії”, а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.
          Водночас частиною 9 статті 27 Закону України "Про  виконавче  провадження" встановлено, що  виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
          За приписами статті 48 Закону України “Про виконавче провадження” звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.
Відповідно до частини 1 статті 48 Закону України “Про виконавче провадження” звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.
Стаття 56 Закону України “Про виконавче провадження” передбачає, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.
Арешт майна (коштів) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника.
          Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.
          Приписами статей 40, 42 Закону № 1404-VІІІ врегульовано порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору, зокрема частиною третьою статті 40 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1 - 4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Відповідно до частини 1 статті 39  Закону України “Про виконавче провадження”, виконавче провадження підлягає закінченню у разі:
1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання судового рішення;
2) затвердження судом мирової угоди, укладеної сторонами у процесі виконання рішення;
3) припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника;
4) прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника;
5) скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню;
6) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі або оплатно вилучена;
7) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення, крім випадку, якщо існує заборгованість із стягнення відповідних платежів;
9) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом;
10) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ;
11) надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону;
12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини;
13) непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 41 цього Закону;
14) якщо стягнені з боржника в повному обсязі кошти не витребувані стягувачем протягом року та у зв`язку з цим перераховані до Державного бюджету України;
15) якщо коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна (за виконавчим документом про звернення стягнення на заставлене майно), недостатньо для задоволення вимог стягувача - заставодержателя, а також якщо майно, яке є предметом іпотеки, передано іпотекодержателю або придбано ним відповідно до вимог Закону України "Про іпотеку" за виконавчим документом про звернення стягнення на майно, яке є предметом іпотеки;
16) погашення, списання згідно із Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" неустойки (штрафів, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, нарахованих на заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій перед Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України", її дочірньою компанією "Газ України", Публічним акціонерним товариством "Укртрансгаз" за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що надають послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, послуги з постачання холодної води та послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), перед постачальниками електричної енергії за спожиту електричну енергію, що підлягали виконанню на підставі виконавчого документа за судовим рішенням.
Як встановлено під час розгляду справи та підтверджено матеріалами справи, на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області перебувало виконавче провадження ВП № 51279338 про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1  для задоволення вимог ПАТ “Альфа Банк” у розмірі 7 928 718, 39 грн., що складається з заборгованості по тілу кредиту за договором про надання траншу № SME0003613-2 від 10.11.2011.    
07.06.2016 Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області у ВП № 51279338 прийнято постанову про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави виконавчого збору у розмірі 792 871, 83 грн. 
30.07.2018 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту першого частини першої статті 37 Закону України “Про виконавче провадження” (стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа).
17.09.2018 на адресу Заводського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області надійшла заява про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови № 51279338, виданої 07.06.2016 Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави виконавчого збору у розмірі 792 871, 83 грн. 
21.09.2018 державним виконавцем Заводського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 57226906 з примусового виконання постанови № 51279338, виданої 07.06.2016 Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, копії якої направлено сторонам поштовою кореспонденцією. 
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, позов мотивований протиправною бездіяльністю Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо не закінчення виконавчого провадження № 57226906 , оскільки  в рамках виконавчого провадження № 51279338, не було здійснено дій з фактичного стягнення з боржника на користь стягувана зазначених у виконавчому документі сум, у зв`язку з чим у головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області було відсутнє право на стягнення виконавчого збору та підстав для прийняття постанови про стягнення виконавчого збору у ВП № 51279338 від 07.06.2016.
Разом з тим, апелянтом не наведено жодної підстави ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції, виключний перелік яких встановлено статтею 39 Закону України "Про виконавче провадження", за якої державний виконавець повинен був закінчити виконавче провадження № 57226906.
На переконання апелянта, державний виконавець не проводив виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання виконавчого напису № 1662 від 30.05.2016, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським Валентином Сергійовичем, а також державний виконавець не стягнув у примусовому порядку суму, зазначену у вказаному виконавчому написі.
Разом з тим, як було встановлено в процесі розгляду  справи, апелянт не оскаржував постанову про стягнення виконавчого збору від 07.06.2016 у ВП № 51279338.
Вирішуючи справу по суті, суд першої інстанції дійшов ґрунтовного висновку, що позивачем був обраний інший спосіб захисту, а саме - визнання незаконною бездіяльності Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо не закінчення виконавчого провадження № 57226906 за постановою про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 та зобов`язання Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) закінчити виконавче провадження № 57226906, та винести про це відповідну постанову.
Проте, як вже було зазначено вище, підстав для закінчення виконавчого провадження, відповідно до статтею 39 Закону України "Про виконавче провадження" апелянтом не наведено і з матеріалів справи також не вбачається.
Натомість постанова про стягнення виконавчого збору у ВП № 51279338 від 07.06.2016 не скасована та є діючою.
Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
В ході розгляду справи позивач не довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.
Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги.

Апеляційна скарга не містить належних та обґрунтованих доводів, які б спростовували наведений висновок суду. У ній також не зазначено інших міркувань, які б не були предметом перевірки апеляційного суду та щодо яких не наведено мотивів відхилення такого аргументу.
Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції фактично взагалі не вирішив по суті першу позовну вимогу, не навів жодної правової аргументації щодо бездіяльності виконавчої служби апеляційний суд відхиляє, оскільки відповідно до статті 39 Закону № 1404-VIII у державного виконавця немає жодної із підстав для закінчення виконавчого провадження, отже і бездіяльності в його діях не вбачається.
Доводи апелянта щодо спірних правовідносин з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 у справі № 2540/3203/18 апеляційним судом також не сприймаються, оскільки у зазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду позивач оскаржує постанову про стягнення виконавчого збору, натомість у справі що розглядається позивач не ставить питання про скасування постанови про стягнення виконавчого збору № 51279338 від 07.06.2016, а просить закінчити виконавче провадження.
З приводу доводів апелянта щодо  неврахування судом першої інстанції положень статті 245 КАС України  слід зазначити  таке.
Так, дійсно,  повноваження  суду  щодо зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії   регламентовані нормами КАС України. 
Зокрема, частиною 4 статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Тобто, для прийняття такого рішення, враховуючи наявність у конструкції правової норми єднального сполучника  "і",  необхідні одночасно дві умови:
-  якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом;
- прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
З приводу  другої умови, суд констатує про відсутність дискреційних повноважень відповідача у спірних правовідносинах.
З приводу  першої умови   слід зазначити  що  судом  було встановлено  про відсутність жодної із  підстав  для закінчення виконавчого провадження, відповідно до частини 1 статті 39 Закону України "Про виконавче провадження", а відтак, відсутні  правові підстави про  зобов`язання відповідача вчинити певні дії.
Інші доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині постанови, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
Отже, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги товариства ОСОБА_1 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2020 року по справі № 400/3310/20 – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.
 Дата складення та підписання повного тексту судового рішення – 16 лютого 2021 року. 

Головуючий суддя 	 	Шляхтицький О.І.	
Судді	    	Семенюк Г.В.    Домусчі С.Д.