22-ц/804/74/21 
                                                                                264/8242/19 
                                               
                                                                                               Єдиний унікальний номер 264/8242/19     
                                                                                               Номер провадження 22-ц/804/74/21

                                                                П О С Т А Н О В А
                                                            І м е н е м  У к р а ї н и

21 січня 2021 року                                                                            м. Маріуполь 

      Донецький апеляційний суд  у складі  колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:  головуючого судді Мальцевої Є.Є., суддів  Зайцевої С.А., Пономарьової О.М.,
секретар судового засідання  Сікора М.М., 
сторони: 
позивач  –  ОСОБА_1 ,
представник ОСОБА_1 – адвокат Басівський  Віталій Олександрович,
відповідач  –  ОСОБА_2 ,
розглянувши у судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 03 вересня 2020 року, ухваленого в складі судді Литвиненко Н.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання порядку користування квартирою та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення порядку користування квартирою, 

                                                                        В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із даним  позовом, в обґрунтування якого вказав, що йому на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності належить 1/2 частка житлової квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Інша 1/2 частка належить його доньці - відповідачу ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину. Вказана квартира є двокімнатною, її загальна площа складає 44,7 кв.м, житлова – 27,3 кв.м та складається з двох кімнат площею 17,0 кв.м та 10,3 кв.м, кухні площею 7,5 кв.м, вбиральні площею 0,8 кв.м, ванної кімнати площею 2,1 кв.м, коридору площею 4,7 кв.м, вбудованої шафи 0,3 кв.м та лоджії площею 2,0 кв.м. Протягом усього часу квартира здавалася оренду, кошти за яку отримувала відповідачка та витрачала на власні потреби. За час оренди накопичились  борги за сплату комунальних послуг, які не погашені на теперішній час. Будучи зареєстрованим у спірній квартирі, позивач вимушений проживати разом із дружиною ОСОБА_3 у трикімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , яка на праві спільної сумісної власності у рівних долях належить відповідачу ОСОБА_2 , дружині позивача - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Відповідач, будучи одруженою, з моменту  реєстрації шлюбу разом із чоловіком та сином проживали у квартирі чоловіка за адресою: АДРЕСА_3 . У вересні 2014 року відповідач разом із родиною виїхала до Республіки Білорусь та після повернення стала проживати разом із позивачем та його дружиною за адресою: АДРЕСА_2 . Його сумісне проживання разом із відповідачем стало нестерпним, постійно виникають конфлікти, сварки, в тому числі у присутності малолітнього онука, внаслідок чого позивач вимушений  переїхати до спірної квартири. Вирішити питання виділу в натурі часток квартири неможливо, квартира не підлягає поділу в натурі.  Крім того, позивач зазначив, що є особою похилого віку, має поганий стан здоров`я, тому потребує стороннього догляду, який може забезпечити дружина, яка вимушена буде проживати разом із ним у кімнаті. У зв`язку із зниженням рухливості та можливості вільно пересуватися, для підтримання нормального стану здоров`я, профілактики серцево-судинної  хвороби, позивачу необхідно щоденно дихати свіжим повітрям, тому, залишаючись у квартирі, він має кожного дня виходити на лоджію, що замінить перебування на вулиці. На підставі викладеного просив встановити наступний порядок користування квартирою, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: виділити ОСОБА_1 в користування житлову кімнату №1 житловою площею 17,0 кв.м та лоджію площею 2,0 кв.м., виділити ОСОБА_2 в користування житлову кімнату №2 житловою площею 10,3 кв.м, приміщення коридору, вбиральні, ванної кімнати, вбудованої шафи та кухні визначити об`єктами спільного користування та стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 768,40 грн.
У березні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою про визначення порядку користування квартирою, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: виділити ОСОБА_2 в користування житлову кімнату №1 житловою площею 17,0 кв.м та лоджію площею 2,0 кв.м., виділити ОСОБА_1 в користування житлову кімнату №2 житловою площею 10,3 кв.м, приміщення коридору, вбиральні, ванної кімнати, вбудованої шафи та кухні визначити об`єктами спільного користування. В обґрунтування якої зазначила, що їй на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину належить 1/2 частка вищевказаної квартири. Іншим співвласником 1/2 частки є ОСОБА_1 , яка належить йому на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності. Вказана квартира є двокімнатною. З моменту набуття ОСОБА_2 права власності на квартиру, склався певний порядок її користування, а саме доцільно було здавати в оренду, оскільки сторони проживати там не збиралися, що і відбувалося до квітня 2019 року. В період з 2014 по 2018 року здачею квартири в оренду займалася виключно дружина позивача ОСОБА_3 . Оплата комунальних послуг проводилися регулярно. В подальшому орендарі були виселені, на що ОСОБА_2 не давала своєї згоди. Крім того, зазначила, що їй на праві приватної власності належить 1/3 частка квартири за адресою: АДРЕСА_2 , де вона фактично зареєстрована та проживає разом із сином ОСОБА_5 . Відношення до квартири чоловіка вона не має, оскільки вказана квартира не є спільно нажитим майном. Після її повернення з Республіки Білорусь у червні 2019 року, ОСОБА_1 перешкоджав вселенню до квартири АДРЕСА_4 , що виражалось в нанесенні їй легких фізичних ушкоджень, криками, образами, погрозами, що відбувалось на очах у дитини. ОСОБА_1 робив спроби врегулювати спір по спірній квартирі, однак це тільки виражалось в погрозах. Вказала, що в неї наявне хронічне, невиліковне захворювання «Розсіяний склероз», яке прогресує, тому вона постійно потребує медичної допомоги, оскільки в неї погіршився зір, німіють кінцівки, втрачається мова. Крім того, задоволення первісної позовної заяви та виділення ОСОБА_1 більшої кімнати буде зачіпати інтереси її малолітнього сина. На підставі викладеного, зважаючи на те, що спірна квартира не може бути поділена в натурі, оскільки неможливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися, як окремі квартири, а конфлікти між сторонами перешкоджають домовленістю, просить задовольнити зустрічну позовну заяву. 

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 03 вересня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування квартирою задоволено.
Встановлено порядок користування квартирою, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , таким чином:
- виділено ОСОБА_1 в користування житлову кімнату №1 житловою площею 17,0 кв.м та лоджію площею 2,0 кв.м., 
- виділено ОСОБА_2   в користування житлову кімнату №2 житловою площею 10,3 кв.м.
-  у загальному користуванні залишено: приміщення коридору площею 4,7 кв.м, вбиральні площею 0,8 кв.м, ванної кімнати площею 2,1 кв.м, вбудованої шафи площею 0,3 кв.м та кухні площею 7,5 кв.м.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення порядку користування квартирою відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2   на користь ОСОБА_1    витрати по сплаті судового збору у розмірі 768,40 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції,  ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій  посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення  суду першої інстанції  скасувати, ухвалити нове рішення відповідно до  позовних вимог та вимог чинного законодавства. Стягнути на її користь із ОСОБА_1 понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в розмірі  2102 грн.  
Оскаржуване рішення вважає необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає  скасуванню з наступних підстав.
Визначений судом порядок користування не відповідає частці ОСОБА_1 (1/2 частка) в праві власності на квартиру та призводить до порушення прав ОСОБА_6   на користування, виходячи з розміру  належної їй частки (1/2 частка) в спірному майні.
Виходячи з  площі квартири, кожному належить не більше та не манше 13,65 кв.м. жилої площі. За рішенням суду ОСОБА_7 отримує  19 кв.м., що на 3,35 кв.м. перевищує розмір його частки. Таким чином порушено права ОСОБА_6 на 3,35 кв.м., а з урахуванням лоджії на 5,35 кв.м. 
Це є неприпустимим з огляду на ст. 41 Конституції України, ст.ст.  317, ч.2 ст. 318, 319, 321 ЦК України, ст. 155 Житлового кодексу.
Доводи суду щодо можливості відійти в незначних обсягах від відповідності  реальних часток ідеальним вважає невірним, оскільки не можна вважати  незначним відхиленням 5,35 кв.м., якщо порівняти  з площею ї кімнати 10,3 кв.м., яку судом виділено ОСОБА_6 . В даній ситуації один співвласник отримає в користування удвічі більшу житлову площу ніж другий при тому, що їй частки є рівними.
В своєму рішенні суд першої інстанції наводить правовий висновок з постанови ВСУ від 17 лютого 2016 року № 6-1500цс15, але ігнорує її зміст.
Щодо розбіжності висновків суду з фактичним обставинами справи апелянт зазначає, що суд, ухвалюючи рішення посилається на  похилий вік позивача ОСОБА_1 , виниклі між сторонами стосунки, стан здоров`я ОСОБА_1 та  перенесені операції, а також  його потребування постійного стороннього догляду. 
ОСОБА_6 зазначає, що поганий стан здоров`я не був доведений позивачем ОСОБА_1 , окрім  виписок з історії хвороби за 2018 та 2019 роки.  Однак суд не взяв до уваги  свідчення ОСОБА_6 та свідків, які  зазначали, що ОСОБА_1 вільно рухається, без сторонньої допомоги піднімається на третій поверх, керує авто та інше, суд не прийняв до уваги.
Бажання ОСОБА_1 користуватися більшою кімнатою та лоджією є безпідставним, недоведеним та незаконним.
Суд першої інстанції не прийняв до уваги наявність адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ст. 173 ч.2 КУпАП. Судом також було відмовлено у дослідженні  доказів (перегляд відео та аудіо записів), які він передчасно відніс до таких, що не відносяться до  справи, чим порушив процесуальні норми права.
У своєму рішенні суд першої інстанції  зазначає, що окрім  вказаної квартири ОСОБА_6 залишається власником 1/3 частки квартири та проживає за адресою АДРЕСА_2 . Ці доводи суду суперечать ч.2 ст. 317 ЦК України. На зміст права власності не впливають  місце проживання власника та  місцезнаходження майна. А також наявність  іншого майна не відміняє зміст  права власності (права користування) квартирою по АДРЕСА_1 , та не відміняє ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317, 318, 319 ЦК України, ст. 155 Житлового кодексу.
Також судом першої інстанції також проігноровано заяву ОСОБА_8 ,  що вони з ОСОБА_6 проживають окремо з 2018 року і що їй дитина – неповнолітній син ОСОБА_5 2011 року народження, проживає разом із матір`ю. 
Судом не враховано факт проживання ОСОБА_6   з дитиною і що таким чином її позовні вимоги є цілком обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Позивач  за первісним позовом ОСОБА_1    надав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_6 , в якому зазначив, що вимоги та доводи апеляційної скарги вважає  необґрунтованими,  недоведеними, такими, що суперечать положенням  законодавства України і тому просить суд апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення, а рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 03 вересня 2020 року без змін з наступних підстав.
Доводи ОСОБА_6 про те, що судом  у значній мірі були порушені  її права на користування її часткою у належному їй майні у зв`язку із тим, що ОСОБА_1 виділено у користування кімнату, що на 3,35 кв.м. перевищує розмір його частки, спростовуються правовим обґрунтуванням, що викладене в  оскаржуваному рішенні стосовно даного питання.   
Під час ухвалення рішення судом вірно враховано обставини справи, зокрема, стан здоров`я позивача ОСОБА_1 та його потреби, і тому доводи ОСОБА_6 про те, що ОСОБА_1 не доведено, що він має поганий стан здоров`я та потребує стороннього догляду є безпідставними.
Стосовно тверджень  відповідача ОСОБА_6 щодо порушення даним судовим рішенням прав її малолітнього сина позивач зауважує, що  на теперішній час  ОСОБА_6 разом зі своїм сином проживає  за адресою: АДРЕСА_2 . У спірній квартирі  по АДРЕСА_5   ОСОБА_6 не проживала жодного дня та не була  там зареєстрована, як і не проживав там її син. Тобто вирішення спірних правовідносин взагалі не стосується прав чи інтересів малолітнього ОСОБА_9 .
Також встановлення порядку користування квартирою жодним чином не позбавляє відповідача  та її малолітню дитину її законної власності, права володіння та користування квартирою.
Що стосується  доводів апеляційної скарги про те, що суд не дослідив надані ОСОБА_6 докази: аудіо та відеозаписи їх сімейних конфліктів, то сторона позивача не оспорює та визнає їх. Крім того вказані обставини не є предметом спору у даній справі.
Враховуючи викладене, позивач вважає рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим, вмотивованим та винесено з урахуванням вимог чинного законодавства.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_6 , яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила задовольнити, заперечення ОСОБА_1 , його представника – адвоката Басівського  В.О., які просили апеляційну скаргу залишити без задоволення,  перевіривши законність і обґрунтованість  рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів  вважає, що апеляційна скарга не   підлягає  задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.
Вказаним вимогам оскаржуване рішення відповідає в повній мірі, обставини судом першої інстанції встановлено повно, висновки зроблено у відповідності до вимог законів, які регулюють спірні відносини.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що визначення порядку користування жилим приміщенням, який запропонував позивач у своєму позові відповідає його потребам та обставинам справи, та не порушить права співвласників, та встановленого порядку користування квартирою.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, так як право власності має фундаментальний характер та захищається нормами національного законодавства з урахуванням принципів ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення в Україні закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (ст. 41 Конституції України).
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Судом першої інстанції було встановлено, та з матеріалів справи вбачається, що  спірна квартира здавалася в оренду, відповідач за первісним позовом ОСОБА_6 та її син  не проживають у даній квартирі та не зареєстровані за даною адресою. 
Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Вказана норма  свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-1500цс від 17.02.2016 року).
В п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності», № 20 від 22 грудня 1995 року (з наступними змінами та доповненнями), визначено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.
За своєю суттю «встановлення порядку користування» передбачає лише надання співвласникам у розпорядження об`єктів, які фактично існують, і не є тотожним «виділу майна в натурі» з можливим проведенням переобладнання для досягнення ідеальних часток у праві спільної власності.
При встановленні порядку користування будинком (квартирою) кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку (квартири), виходячи з його частки в праві спільної власності на будинок (квартиру). Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.
Встановлення співвласниками порядку користування будинком (квартирою) з виділенням конкретних приміщень в натурі не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них ( правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року у справі № 6-79цс14) .
Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України  № 7 від 04 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» визначено, що якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності.
В даному випадку має місце наявність конфліктної ситуації між співвласниками, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном, що не оспорюється сторонами у справі.
Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно та не порушує їх прав як власників. 
Виділення  позивачу ОСОБА_10 у користування кімнати  з лоджією площею, що  перевищує належну  йому ідеальну частину не є порушенням норм матеріального права, а є адекватним способом вирішенням конфліктної ситуації, що виникла між співвласниками, з урахуванням конкретних обставин справи та особистих потреб кожного співвласника, а також того, що спірна квартира є двокімнатною, її загальна площа складає 44,7 кв.м, житлова – 27,3 кв.м та складається з двох кімнат площею 17,0 кв.м та 10,3 кв.м, кухні площею 7,5 кв.м, вбиральні площею 0,8 кв.м, ванної кімнати площею 2,1 кв.м, коридору площею 4,7 кв.м, вбудованої шафи 0,3 кв.м та лоджії площею 2,0 кв.м. Виходячи з характеристики квартири, виділення в користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення площею, яка б відповідала ідеальним часткам, належним їм на праві власності у даній квартирі, є неможливим.
Посилання ОСОБА_6 , що виділення їй у спірній квартирі кімнати, що за площею є меншою, аніж кімната, виділена ОСОБА_1 порушує права її малолітньої дитини не є доречними, оскільки судове рішення жодним чином не позбавляє ОСОБА_6 та її малолітню дитину її законної власності, права володіння та користування спірною квартирою. Крім того, під час розгляду справи, ОСОБА_10 надано належні обґрунтування необхідності користування саме кімнатою площею 17,0 кв.м з лоджією.
Доводи ОСОБА_6 щодо недоведеності поганого стану здоров`я ОСОБА_10 та його потребування у сторонньому догляді є безпідставними, оскільки спростовуються наданими позивачем до суду медичними документами.
Колегія суддів вважає, що судом надана цілком мотивована оцінка доказів окремо кожного та у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображені в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті, в тому числі колегія суддів погоджується з судом першої інстанції щодо обсягу досліджених доказів по справі, і з обґрунтованою відмовою суду у дослідженні доказів, наданих стороною відповідача за первісним позовом, що стосуються сімейних конфліктів між сторонами, оскільки це не заперечується стороною позивача та не відноситься до предмету спору.
Аргументи  апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
За своєю формою рішення суду відповідає вимогам ст. 264 ЦПК України.
Суд дав вірну оцінку наданим сторонам доказам, і до компетенції суду апеляційної інстанції не входять повноваження щодо переоцінки доказів, досліджених судом першої інстанції з додержанням встановленого порядку.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).
Обставини, на які посилається ОСОБА_6 у скарзі, були предметом перевірки суду, їм надана відповідна мотивована правова оцінка. Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди із висновками суду щодо оцінки доказів, однак обставин, встановлених судом, не спростовують.
Таким чином, колегія суддів вважає, що судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення відносно скасування чи зміни оскарженого рішення, і на висновки суду не впливають, тому в їх задоволенні належить відмовити на підставі статті 375 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,
                                              п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 03 вересня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до  суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складений 21 січня 2021 року. 

Головуючий:                                          Є.Є. Мальцева

Судді:                                                       С.А. Зайцева

                                                                 О.М. Пономарьова