ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/4663/20                                        Головуючий суддя І інстанції Бородіна Н. М.
Провадження № 22-ц/818/595/21                                Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, що виникають з житлових відносин про виселення (вселення)

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2021 року                                                                м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого                                        Яцини В.Б.
суддів колегії                                        Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,
за участю секретаря судового засідання        Семикрас О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 27 серпня 2020 року, ухвалене у складі судді Бородіної Н.М., по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити певні дії, вселення,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2020 року ОСОБА_3 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення, в якому просив суд зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні власністю ОСОБА_3 , а саме 1/3 частиною квартири АДРЕСА_1 та вселити ОСОБА_3 у зазначену квартиру.
В обґрунтування поданого позову зазначив, що він 04.08.2009 отримав свідоцтво про придбання майна, а саме 1/3 частину квартири за адресою АДРЕСА_2 . Інші 2/3 зазначеної квартири належать відповідачу ОСОБА_1 . У жовтні 2019 року позивач намагався потрапити до спірної квартири, однак двері йому ніхто не відчинив. На зв`язок відповідач не виходить. У зв`язку з цим позивач позбавлений можливості користуватись належній йому власністю.
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 27 серпня 2020 року задоволено частково позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити певні дії, вселення.
Усунуто перешкоди ОСОБА_3 в користуванні 1/3 частиною квартири АДРЕСА_1 , шляхом вселення його у вказану квартиру.
В решті позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 5000 грн.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Тітов І.Б. просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що незаконність на необґрунтованість рішення суду першої інстанції полягає в тому, що судом було грубо порушено норми процесуального права, внаслідок чого обмежено процесуальні права відповідача, не досліджено та необґрунтовано, які саме перешкоди вчинялись відповідачем, не надано належної оцінки доказам, на які посилається позивач, їх належність та допустимість. Як наслідок прийнятого рішення про задоволення позовних вимог позивача виключно через не участь в справі відповідача, яку ж суд сам фактично і заблокував, та без належної оцінки доказів, які б доводили факт порушення прав позивача.
В обґрунтування скарги зазначено, що суд порушив процесуальні права відповідача, оскільки був обізнаний про те, що вона не була ознайомлена з матеріалами справи та відмовив у наданні доступу до них, адже в реєстрі судових рішень відсутні будь-які відомості про розгляд клопотання про ознайомлення з матеріалами справи та відкладення судового засідання, як і в самому рішенні суду.
Послався на те, що, коли суд відмовив відповідачу у клопотанні та розглянув спір у її відсутності він порушив право на справедливий суд відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, принцип рівності громадян перед законом відповідно до ст. 24 Конституції України та принцип змагальності сторін, який закріплено у ст. 12 ЦПК України.
Вказав, що відповідач не вчинила жодних перешкод, адже позивач до неї не звертався. При укладенні договору з ТОВ «Охорона-28» відповідач реалізовувала свої права відповідно до ст.ст. 317 та 319 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), в яких зазначено, що власник має право володіння, користування та розпоряджання своїм майном, він має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Встановлення сигналізації є способом забезпечення захисту та збереження свого майна відповідно до ст. 360 ЦК України, а не способом перешкоджання користуванням майном позивачем.
Вважає, що докази, надані позивачем, не можуть бути визнані належними та допустимими в розумінні ЦПК України. Суд першої інстанції в своєму рішенні не дослідив належність, допустимість доказів, а також законність їх отримання. Звернув увагу суду на те, що договір № 17898/1А, який було укладено між ОСОБА_1 та ТОВ «Охорона-28» містить розділ про захист персональних даних. З огляду на це, позивач не міг отримати копію цього договору законним шляхом, оскільки його положення містять персональні дані відповідача.
Послався на те, що відповідач не отримувала вимоги щодо надання доступу до спірної квартири позивачем, про яку зазначено в рішенні. Будь-якого зв`язку з позивачем вона не мала раніше та не має на сьогоднішній момент. Відповідач зареєстрована за іншим місцем проживання, ніж спірна квартира, в якій наразі ніхто не проживає. На свою поточну адресу відповідач не отримувала жодних вимог. Про своє місце проживання не повідомляла йому ні особисто, ні опосередковано, оскільки відповідач не має ніяких стосунків з позивачем, вони незнайомі один з одним.
Вказав, що усі зобов`язання у відповідності до ст. 360 ЦК України щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності виконувала саме відповідач (сплата податків, поліпшення майна, сплата комунальних платежів та ін.).
Зауважив, що позивачем жодних дій стосовно домовленості про користування спільним майном не вчинялось. Про наміри виділити свою 1/3 частку він не повідомляв. Взагалі будь-який контакт чи засіб зв`язку з позивачем у відповідача відсутній, а позивач не вживав жодних реальних дій по виконанню своїх обов`язків, як власник з моменту набуття права власності.
Адвокатом Ткачовою В.С., яка діє в інтересах ОСОБА_3 , суду було надано відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить останню залишити без задоволення, а оскаржене рішення - без змін. Стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу, що підлягають сплаті в розмірі 7000,00 грн.
Обґрунтовуючи відзив, зазначила, що не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. В апеляційній скарзі апелянт посилається лише на власні міркування та припущення. Судом першої інстанції було перевірено та досліджено усі докази у справі, а тому таке рішення не підлягає скасуванню.
Вказала, що апелянт у своїй скарзі зазначає хибні дані про відсутність перешкод у користуванні власністю для позивача, адже, після неодноразових спроб ОСОБА_3 потрапити до власності, ОСОБА_1 уникала спілкування й забороняла чоловіку та сусідам повідомляти її номер телефону та згодом вигадала інший спосіб для перешкод - встановлення пульту охорони. У той же час, в апеляційній скарзі апелянт не задоволена тим, що позивачем, у законний спосіб, шляхом подання адвокатського запиту, було отримано інформацію щодо усіх обставин встановлення пульту охорони на квартиру, оскільки це перешкоджало позивачу мати доступ до власності. Так, у відповіді на адвокатський запит (вих. №12 від 29.04.2020), адвокату Ткачовій В.С. від ТОВ «Охорона-28» було повідомлено про таке: «Щодо питання про отримання ОСОБА_3 доступу до зазначеної квартири, слід вказати, що його вирішення не перебуває у компетенції ТОВ «Охорона-28» та можливе лише після внесення замовником охоронних послуг ОСОБА_1 вказаної особи до переліку осіб, що мають право доступу до об`єкту охорони. Внесення до переліку таких осіб, здійснюється на підставі письмової заяви замовника охоронних послуг та/або у випадках визначених законодавством України».
Вважає, що з відповіді охоронного агентства чітко видно додаткове здійснення перешкод у користуванні власністю саме з боку відповідача, адже ТОВ «Охорона-28» отримали правовстановлюючі документи позивача на 1/3 частину охоронюваної ними квартири, проте, без дозволу замовника послуг - ОСОБА_1 вони не можуть надати безперешкодний доступ ОСОБА_3 до майна.
Послалась на те, що до відповідача протягом тривалого часу відбувалось звернення з проханням надати вільний доступ до власності ОСОБА_3 , зокрема, через її чоловіка на ім`я ОСОБА_4 , який дістав з дверей квартири АДРЕСА_1 , залишене позивачем повідомлення та зателефонував представнику позивача з номера ( НОМЕР_1 ), а також її сусідів, які казали, що ОСОБА_1 систематично з`являється за вказаною адресою разом з чоловіком, проте заборонила ці дані повідомляти позивачу та її представникам. Такі дії відбувались у зв`язку з тим, що чоловік відповідача та сусіди були обізнані про іншого співвласника житла, оскільки спілкувались з позивачем та його представниками особисто та переказували відповідачу про прохання ОСОБА_3 надати доступ до житла, проте остання не бажала допускати ОСОБА_3 до 1/3 частини його власності, а тому чинила перепони.
Вважає, що доказами цього є, зокрема, акт недопуску до помешкання та відеозапис спілкування із сусідом ОСОБА_1 , який під відеозапис повідомив, що вона дійсно постійно перебуває за вказаною адресою, проте заборонила надавати позивачу буд-які дані (докази цього наявні на СД диску в матеріалах справи). Додатковим доказом перешкод є те, що після постійних спроб потрапити до квартири відповідач встановила пульт охорони, таким чином повністю позбавивши ОСОБА_3 законного права потрапити до квартири та користуватися власністю. З відповіді ТОВ «Охорона-28» чітко видно, що останні не можуть надати доступ позивачу до помешкання без дозволу ОСОБА_1 , яка в свою чергу, не дозволила цього робити.
Зауважила, що посилання відповідача на те, що остання укладаючи договір з ТОВ «Охорона-28» реалізувала своє право не заслуговує на увагу, адже вона його реалізувала порушуючи права іншого співвласника цього майна - ОСОБА_3 , що є грубим порушенням прав іншого власника, а тому, вчинення таких дій ОСОБА_1 суперечить закону в розумінні ч.2 ст. 319 ЦПК України.
Вказала, що позивач заперечує стосовно долучення їх до матеріалів справи, оскільки вони жодним чином не стосуються предмету спору.
Послалась на те, що зазначення про те, що представником відповідача було надано клопотання про ознайомлення з матеріалами справи та про перенесення судового засідання не є слушним, оскільки представник, як адвокат повинен виявляти повагу до суду та знати строки спрощеного провадження, проте під час подання такого клопотання представник навіть не з`явився в судове засідання аби повідомити суду свою думку. Разом з тим, представник відповідача пише в апеляційній скарзі, що в такому клопотанні було судом відмовлено, а далі зазначає, що його клопотання не було розглянуто, що також вказує на недостовірну інформацію та введення суд в оману.
Зазначила, що із наданої копії закордонного паспорту ОСОБА_1 неможливо побачити дати прибуття-вибуття до України. Разом з тим, її особиста явка до суду не вимагалась, адже відповідачем обрано представника, який на час винесення рішення судом першої інстанції вже мав із нею угоду, проте в судове засідання також не з`явився. Також апелянт замовчав, що судову повістку із смс-повідомленні вона отримала завчасно та мала можливість вчинити всі дії, які бажала за потрібне, проте не зробила цього.
Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи. 
Вислухавши доповідь судді-доповідача, представників позивача, за відсутності інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце її розгляду, що не перешкоджає розгляду справи відповідно до норм ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Положенням ст. 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що на підставі свідоцтва про придбання майна від 04.08.2009 ОСОБА_3 належить право власності на майно, яке складається з 1/3 частини квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а. с. 12-13).
Згідно інформації з державного реєстру речових права на нерухоме майно інші 2/3 частини зазначеної квартири належать ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про спадщину за заповітом.
Позивачем 20.11.2019 було направлено відповідачу вимогу щодо надання йому доступу до спірної квартири як співвласнику, однак відповіді не надано.
Відповідно до наданого позивачем акту від 17.04.2020 встановлено, що ОСОБА_3 , чиняться перешкоди у користуванні 1/3 частини спірної квартири, а саме на квартирі встановлений пульт охорони (сигналізацію), через що обмежений вільний доступ ОСОБА_3 до квартири.
Обмеження вільного доступу також підтверджується копією договору № 17898/1А між ТОВ «Охорона-28» та ОСОБА_1 , відповідно до якого квартира за адресою АДРЕСА_2 прийнята під охорону на пульт централізованого спостереження.
У додатку до вказаного договору зазначено замовником ОСОБА_1 , а також зазначено довірену особу ОСОБА_5 .
Задовольняючи частково вимоги позову, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що, враховуючи надані позивачем докази, доведеним є те, що позивач, як власник 1/3 частини квартири за адресою АДРЕСА_2 має право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, зокрема проживати в спірній квартирі та вселитися в неї.
Суд зазначив, що оскільки судом встановлено, що позивач не має вільного доступу на майна, співвласником якого він є, через перешкоди зі сторони відповідача, суд вважав за необхідне задовольнити позов та усунути перешкоди у користуванні власністю, шляхом вселення позивача до спірної квартири, тому суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в цій частині.
Стосовно позовних вимог в частини зобов`язання відповідача усунути перешкоди у користуванні власністю суд не вбачав підстав для задоволення позову в цій частини, оскільки належним способом захисту права позивача є усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення та додаткового захисту шляхом зобов`язання відповідача не потребує.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:
1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:
1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України: 
1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно зі ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
За правилом ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що ОСОБА_1 при реєстрації свого права власності на спірне майно достеменно було відомо про наявність другого співвласника - ОСОБА_3 .
Нормою ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
Колегія суддів відхиляє посилання відповідача на те, що встановлення сигналізації є способом забезпечення захисту та збереження свого майна відповідно до ст. 360 ЦК України, а не способом перешкоджання користуванням майном позивачем, оскільки в порушення вимог ч. 1 ст. 358 ЦК України ОСОБА_1 не отримувала згоди іншого співвласника на вчинення таких дій, та вона не внесла до договору охорони відомості про ОСОБА_3 як про співвласника майна.
Твердження ОСОБА_1 про те, що позивачем незаконно було отримано копію договору з ТОВ «Охорона-28» не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки ОСОБА_3 є співвласником квартири, яка є об`єктом охорони.
Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
В порушення вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України відповідач не довела, що ОСОБА_3 має вільний доступ до своєї власності, може її використовувати, що свідчить про те, що не спростованим є висновок районного суду щодо чинення позивачеві перешкод у користуванні спірною квартирою.
Що стосується посилання ОСОБА_1 на те, що судом було порушено її право на справедливий суд, розглянувши справу у її відсутність.
Матеріали справи містять заяву від 26.08.2020 адвоката Тітова І.Б., який діє в інтересах ОСОБА_1 , про відкладення розгляду справи та ознайомлення з матеріалами справи (а. с. 68).
Проте, ані позивач, ані її представник не надали суду доказів наявності поважних причин неявки в судове засідання 27.08.2020.
Сама по собі подача клопотання про відкладення розгляду справи не є такою обставиною, оскільки прерогативою суду є вирішення питання щодо наявності підстав для відкладення розгляду справи відповідно до норми ст. 223 ЦПК України.
Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
З огляду на те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
Підстави для перерозподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України відсутні.
Щодо стягнення витрат на правову допомогу позивача.
Колегія суддів при вирішенні питання про стягнення витрат на правову допомогу відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує позицію Верховного Суду, що висвітлена у постанові КАС ВС від 11.06.2020 по справі № 821/227/17.
Так, суд касаційної інстанції встановив, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. 
Позивачем на день апеляційного розгляду справи не було надано доказів фактичного несення витрат на правову допомогу.
Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 27 серпня 2020 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня проголошення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення виготовлений 05 березня 2021 року.

Головуючий                                                        В.Б. Яцина.

Судді колегії                                                        І.В. Бурлака.

                                                                       О.М. Хорошевський.