КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД  
                                                                                                                                  
Справа №  756/13734/17
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/202/2021
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
20 січня 2021 року                                                                                                  м. Київ
     Київський апеляційний суд в складі колегії суддів 
судової палати з розгляду цивільних справ:
                                                                                                                 
                                           головуючого     Болотова Є.В.,
                                                     суддів:     Лапчевської О.Ф., Музичко С.Г.,                                                                                                                                                                              
                                         при секретарі      Маштаковій Т.Ф.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту припинення шлюбних відносин, визнання майна особистою приватною власністю,
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 липня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Майбоженко А.М.,-    
      встановив:
 
У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із названим позовом.
Просила, з урахуванням уточнень, визнати в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_1 право власності на: Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 ; Ѕ частину земельної ділянки, загальною площею 0,25 га, по АДРЕСА_2 ; Ѕ частину автомобіля MAZDA 6, 2005 року випуску.
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що квартира, земельна ділянка та автомобіль придбані за час перебування сторін у шлюбі, відтак є спільної сумісною власністю.
Оскільки сторони не дійшли спільної згоди щодо поділу майна, просила позов задовольнити.
ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом, в якому просив встановити факт припинення шлюбних відносин ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 01 січня 2006 року та визнати особистою приватною власністю ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .
Зустрічний позов обґрунтовано тим, що на початку 2006 року сторони припинили шлюбні стосунки, проживають окремо, спільного господарства не ведуть. З січня 2006 року ОСОБА_2 постійно проживає у квартирі АДРЕСА_3 . Факт припинення шлюбних відносин підтверджується показами свідків. На придбання спірної квартири були витрачені особисті кошти, а також кошти отримані у борг від родичів та знайомих.
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 27 липня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 :
- автомобіль «MAZDA 6» 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 ;
- квартиру АДРЕСА_1 .
Проведено поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у наступний спосіб:
- визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину автомобілю «MAZDA 6» 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 ;
- визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину автомобілю «MAZDA 6» 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 ;
- визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири  АДРЕСА_1 ;
- визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири  АДРЕСА_1 .
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову та задоволенні позовних вимог про поділ квартири скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення зустрічних позовних вимог. 
У судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник вимоги апеляційної скарги підтримали.
Представник ОСОБА_1 проти апеляційної скарги заперечила.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Рішення суду оскаржується в частині задоволення позовних вимог про поділ квартири АДРЕСА_1 та відмови у задоволенні зустрічного позову. 
Задовольняючи позовні вимоги в частині поділу квартири та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що підстави для визнання спірної квартири особистою приватною власністю ОСОБА_2 відсутні. Належних та допустимих доказів на підтвердження припинення шлюбних відносин з 2006 року матеріали справи не містять. Будь-яких допустимих доказів щодо придбання квартири за особисті кошти ОСОБА_2 матеріали справи не містять. 
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції.
Встановлено, що 02 березня 1985 року сторони уклали шлюб.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27 червня 2018 року шлюб між сторонами розірвано.
Постановою Київського апеляційного суду від 07 листопада 2018 року  рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 червня 2018 змінено, виключено з описової та мотивувальної частини рішення висновки суду про те, що сторони не проживають однією сім`єю з 2011 року, в іншій частині рішення залишено без змін.
19 грудня 2006 року між ТОВ КБ «Столиця» та ОСОБА_2 укладено договір № 1331031 про участь у фонді фінансування будівництва «Столиця-1» виду А.
Відповідно до п. 1.5. за ОСОБА_2 закріплено об`єкт інвестування у ЖК Оазіс - квартира АДРЕСА_4 .
22 грудня 2009 року між ЗАТ «Трест Київміськбуд-1» та ОСОБА_2   підписано акт прийому-передачі об`єкту інвестування.
12 лютого 2010 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право приватної власності на квартиру.
Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначила, що квартира АДРЕСА_1 , придбана за час перебування сторін у шлюбі.
Обґрунтовуючи зустрічний позов ОСОБА_2 зазначив, що з січня 2006 року сторони припинили шлюбні стосунки, проживають окремо, спільного господарства не ведуть. З січня 2006 року ОСОБА_2 постійно проживає у квартирі АДРЕСА_3 . Факт припинення шлюбних відносин підтверджується показами свідків. На придбання спірної квартири були витрачені особисті кошти, а також кошти отримані у родичів та знайомих. ОСОБА_2 зазначає, що сам по собі факт придбання спірної квартири в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення майна до спільної сумісної власності подружжя, а отже спірна квартира, яка була придбана після фактичного припинення шлюбних стосунків не може бути об`єктом спільної сумісної власності.  
Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.
За змістом указаної норми, предмета та правил доказування обов`язком позивача, крім іншого, є доведення того, що майно було набуте не за спільні кошти подружжя у період окремого проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про недоведеність ОСОБА_2 факту припинення шлюбних відносин з січня 2006 року.
Позивачем за зустрічним позовом не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що з січня 2006 року сторони припини шлюбні відносини.
Посилання ОСОБА_2 на те, що на придбання квартири  були витрачені його особисті кошти та кошти запозичені у родичів та знайомих, колегія суддів не приймає, оскільки показаннями свідків такі факти не  підтверджуються.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно встановив перевагу показів свідків ОСОБА_1 , без врахування показів свідків ОСОБА_2 , колегія  суддів відхиляє, оскільки судом взято до уваги покази усіх свідків та надано їм правильну оцінку.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не надавала свою згоду ні при підписанні договору про участь у фонді фінансування будівництва ні в подальшому, колегія суддів відхиляє, оскільки відсутність письмової згоди одного з подружжя не свідчить, що спірне нерухоме майно придбано не в шлюбі.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не спростовано ті обставини, що сторони не проживали однією сім`єю з 2006 року та не надано доказів щодо джерела походження коштів, за які була придбана спірна квартира, колегія суддів не приймає, оскільки тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 27 липня 2020 року постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 382 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-       
 
   постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 липня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.
 
Повний текст постанови виготовлено 25 січня 2021 року.

 
Головуючий                                                                                         Є.В. Болотов 

 
Судді:                                                                                                   О.Ф. Лапчевська

 
                                                                                                              С.Г. Музичко