УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 687/376/20
Провадження № 22-ц/4820/211/21

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

03 лютого 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд
 
у складі колегії  суддів  судової палати з розгляду цивільних справ: Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Спірідонової Т.В.
 
розглянув в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України цивільну справу № 687/376/20 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 25 листопада 2020 року в складі судді Горобець Н.О. у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд
в с т а н о в и в :
У травні 2020 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за договором про надання банківських послуг в розмірі 15326 грн. 51 коп.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався, що  ОСОБА_1  з метою отримання банківських послуг звернулася до банку та підписала Анкету-заяву № б/н від 27 березня 2006 року, згідно якої отримала кредитну карту з початковим кредитним лімітом, який в подальшому було збільшено. Це підтверджується Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, доданої до позовної заяви.
Також зазначає, що відповідач ОСОБА_1  при зверненні до банку, підписала Анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, чим підтвердила свою згоду на те що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті складають Договір про надання банківських послуг. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п. 3.2, п. 3.3 Договору, на підставі яких відповідач при укладенні Договору дала свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміни за рішенням та ініціативою Банку. Також відповідно до п.п.1.1.3.2.4 Договору передбачено можливість зміни тарифів та інших невід`ємних частин Договору.
Банк свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. 
Відповідач  ОСОБА_1 в свою чергу зобов`язалася повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов Договору, а саме щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, який встановлений Договором.
Однак, свої зобов`язання відповідач належним чином не виконувала.
У зв`язку із неналежним виконанням умов Договору відповідач станом на 22 березня 2020 року має кредитну заборгованість в розмірі 15326 грн. 51 коп., яка складається з 7741 грн. 61 коп. – заборгованості за тілом кредиту, в т.ч. – 000,00 грн. – заборгованість за поточним тілом кредиту, 7741 грн. 61 коп. – заборгованість за простроченим тілом кредиту, 3096 грн. 58 коп. – заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, 3282 грн. 30 коп. – нарахована пеня, 500 – штраф фіксована частина, 706 грн. 02 коп. - штраф – процентна складова. Вказаний розмір заборгованості банк просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь.
Заочним рішенням Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 25 листопада 2020 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.
АТ КБ «ПриватБанк» не погодилося з таким рішенням та подало апеляційну скаргу, де посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права просить скасувати заочне рішення Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 25 листопада 2020 року, ухвалити нове рішення, яким задоволити позовні вимоги в повному об`ємі.
Апелянт вказує, що судом не прийнято до уваги, надані банком докази, а саме : надана копія анкети-заяви в якій відповідач особистим підписом підтвердила, що вона погоджується, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг та самостійно зобов`язувалася виконувати їх вимоги, самостійно знайомитися з їх змінами на сайті ПриватБанку. Відповідач після отримання картки здійснювала дії щодо проведення її до активації, користувалася кредитними коштами, а також здійснювала часткове погашення, що, на думку апелянта, свідчить про визнання нею заборгованості по кредиту та згоду з умовами кредитування. Розрахунок заборгованості доданий до позовної заяви, апелянт вважає належним доказом, оскільки є інформаційним документом по факту обробки фактичного операційного руху грошових коштів по рахунку кредитної угоди. Апелянт вказує, що враховуючи вищенаведене має право вимагати від позичальника повернення наданих кредитних коштів, з урахуванням відсотків за їх користування. Зазначає, що в позовній заяві пред`явлено вимогу про стягнення заборгованості саме за простроченим тілом кредиту (прострочена заборгованість), тому, відповідно підлягають стягненню відсотки за ч. 2 ст. 625 ЦК України. 
Крім того, апелянт вказує, що в редакції Умов та Правил, що почала діяти з 01.03.2019 згідно до п. 2.1.1.2.12 сторони дійшли згоди, що починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань клієнта з погашення кредиту позичальник повинна сплатити на користь банку, окрім заборгованості по кредиту, проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості, в даному випадку в розмірі 86,4% для картки «Універсальна», проте суд безпідставно відмовив у стягненні відсотків, нарахованих за ст. 625 ЦК України. 
Отже, на думку апелянта, суд першої інстанції встановивши, що між сторонами було укладено кредитний договір, який є правомірним, безпідставно відмовив в стягненні фактично отриманих відповідачем коштів, а також заборгованості за простроченим тілом кредиту.
При вирішенні вказаного спору, судом не врахована правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010, постанові від 03.07.2019 року у справі №342/180/17.
Також апелянт вказує, що оскільки матеріалами справи доведено наявність неналежного виконання боржником зобов`язань, тому кредитор має усі законні підстави для нарахування та стягнення неустойки.
Як на порушення норм процесуального права судом першої інстанції, апелянт посилається на те, що при ухваленні судового рішення знехтувано засадами змагальності. Не маючи у справі обґрунтованих та доказових заперечень відповідача суд замість ОСОБА_1 навів доводи проти вимог позивача. В обґрунтування свого рішення суд прослався на судову практику, яка не є і не може бути доказовою по справі, зокрема, постанову ВС від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, оскільки обставини у вказаних справах є різними. Тому апелянт вважає, що оскаржуване судове рішення не відповідає вимогам обґрунтованості та законності.
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно ст.376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Судом встановлено, що 18 травня 2006 року відповідачем ОСОБА_1 підписана анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, за змістом якої відповідач визнавала, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становлять укладений між сторонами договір про надання банківських послуг. В анкеті-заяві сторони погодили, що кредитний ліміт на картковий рахунок складає 3600 грн., базова процентна ставка за користування кредитом 3% в місяць на залишок заборгованості, тобто 36% річних, строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки.
ОСОБА_1 засвідчила, що вона ознайомилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг (розміщені на офіційному сайті Приватбанку - www.privatbank.ua) та погоджується з ними. 
Відповідачу було видано кредитну картку, яка неодноразово перевипускалася, остання карта видана за № НОМЕР_1 з терміном дії до червня 2021 року.
В послідуючому кредитний ліміт збільшувався банком – до 4200 грн., 5200 грн., 5700 грн., 6000 грн. 
Кредитними коштами відповідач користувалась, періодично витрачаючи кредитні кошти, а також повертаючи їх.
До анкети-заяви Банк додав витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, в яких зазначено і Тарифи обслуговування кредитних карт.
За розрахунком Банку станом на 22 березня 2020 року відповідач має заборгованості за кредитним договором в розмірі 15326 грн. 51 коп., яка складається з 7741 грн. 61 коп. – заборгованості за тілом кредиту, в т.ч. – 000,00 грн. – заборгованість за поточним тілом кредиту, 7741 грн. 61 коп. – заборгованість за простроченим тілом кредиту, 3096 грн. 58 коп. – заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, 3282 грн. 30 коп. – нарахована пеня, 500 – штраф фіксована частина, 706 грн. 02 коп. - штраф – процентна складова. 
Відмовляючи у задоволенні позову в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав доказів того, що ОСОБА_1 , як позичальнику було запропоновано конкретні Умови та правила банківських послуг, у підписаній нею заяві відсутня домовленість сторін щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами, комісії, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Умов не можуть розцінювати як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Також суд прийшов до висновку, що наданий суду, як доказ, розрахунок заборгованості по відсотках, суперечить умовам кредитного договору. Іншого розрахунку заборгованості по відсоткам за відсотковою ставкою, погодженого сторонами договору, суду надано не було. 
Однак, з таким висновком суду в повній мірі погодитись не можна.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
За змістом ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).
В силу ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. 
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За змістом ч.ч.1, 2 ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Як передбачено ч.1 ст.633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).
Із положень ч.1 ст.634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статтей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
За змістом ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Частинами першою, другою ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Так, пред`являючи вимоги про погашення кредиту Банк просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України в розмірі 3096 грн. 58 коп., а також штрафи за несвоєчасну сплату кредиту – 500 грн. штраф (фіксована частина), 706 грн. 02 коп. – штраф (процентна складова).
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 18 травня 2006 року, посилався на Витяг з «Умови та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою», які розміщені на сайті:www. privatbank.ua як невід`ємні частини спірного договору.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, в яких зазначено і тарифи обслуговування кредитних карт, які розміщені на сайті:www. privatbank.ua розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, наданий банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, в яких зазначено і тарифи обслуговування кредитних карт не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами в тому числі згідно ст. 625 ЦК України, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд в постанові від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17, провадження №14-131цс19), яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися нижчестоящими судами при застосуванні норм права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що нараховані банком пеня, штрафи не відповідають умовам, погодженим сторонами при наданні кредитних коштів, відповідно до підписаної ОСОБА_1 заяви.
Крім того згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
За змістом ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
В силу ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Як передбачено ч. 1 ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що при укладенні договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору.
Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів.
Наслідком невиконання боржником грошового зобов`язання за кредитним договором є сплата ним кредитору неустойки та процентів від простроченої суми.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, на виконання умов кредитного договору ОСОБА_1 26 березня 2006 року отримала кредитну картку, яка неодноразово перевипускалася, остання карта отримана позичальником має № НОМЕР_1 , строком дії до червня 2021 року.
Як вказаного в заяві, підписаній ОСОБА_1 – строк дії кредитного ліміту : відповідає строку дії картки.
Судом беззаперечно встановлено, що строк дії картки закінчується останнього дня червня місяця – 30 червня 2021 року, отже момент закінчення строку кредитування та виконання відповідачем ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором теж є 30 червня 2021 року.
Такі ж висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року (справа № 6-116цс13), від 19 березня 2014 року (справа № 6-14цс14), від 17 вересня 2014 року (справа № 6-95цс14), від 19 листопада 2014 року (справа № 6-160цс14) та підтримав Верховний Суд у своїй постанові від 06 березня 2018 року, провадження №61-88св17 (справа №2120/12694/12).
За таких обставин, оскільки строк виконання зобов`язань за договором на час подання позову у травні 2020 року ще не настав. Банк фактично достроково звернувся до відповідача з вимогою повернути, отримані за договором кошти, то в розумінні норм Цивільного законодавства відсутні підстави для застосування норм ст. 625 ЦК України в при вирішенні даного спору.
Крім того, і на це звернуто увагу апелянтом в апеляційній скарзі, АТ КБ «ПриватБанк» свої вимоги щодо стягнення заборгованості за відсотками нарахованими згідно ст. 625 ЦК України в розмірі 86,4% річних для картки «Універсальна» обґрунтовував ще й тим, що така умова визначена Умовами та правилами надання банківських послуг в Приватбанку.
Однак, як вказано вище суд не приймає до уваги вказані письмові документи, оскільки не вважає їх складовою кредитного договору так як вони не підписані відповідачем, а тому відсутні підстави для нарахування відсотків в разі порушення умов договору згідно ст. 625 ЦК України в розмірі, який зазначений у вищевказаних письмових документах.
За таких обставин висновки суду про відмову в позові в частині стягнення з відповідача 3069 грн. 58 коп. заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, 3282 грн. пені, а також 500 грн. та 706 грн. 02 коп. штрафів відповідають обставинам справи, є законними та обгрунтованими.
В той же час суд згідно підписаної ОСОБА_1 заяви – процентна ставка за користування кредитом визначена в розмірі 3% в місяць на залишок заборгованості, тобто 36% річних. Позивачем надано суду відомості щодо строку дії кредитної картки – до червня 2021 року, отже наявні підстави для стягнення відсотків за користування кредитними коштами. Проте, позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» із такою вимого до суду першої інстанції не звертався. Така вимога судом першої інстанції не досліджувалася. 
Однак, зважаючи на те, що фактично отримані та використані позичальником грошові кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, банк вправі вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Оскільки фактично отримані кошти позичальником банку, з урахуванням неодноразового збільшення ліміту кредитування, не повернуті, тому з відповідача на користь банку підлягає стягненню заборгованість за неповернутим тілом кредиту в розмірі 7741 грн. 61 коп. в частині, що відповідає правовим висновкам Верховного Суду.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині відмови в стягненні тіла кредиту не відповідає обставинам справи, постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права, у зв`язку з чим в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення. Позов АТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню. З ОСОБА_1 на користь банку підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту в розмірі 7741 грн. 61 коп. 
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Таким чином з ОСОБА_1 на користь банку підлягають стягненню судові витрати, понесені в суді першої інстанції пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 1061,75 грн.: (7741,61х100:15326,51=50,51%х2102:100=1061,75). При зверненні до апеляційного суду позивач сплатив 3153 грн., тому з урахуванням загальної суми задоволених вимог на його користь з відповідача підлягає стягненню 1592,88 грн. судових витрат за подання апеляційної скарги: (50,51%х3153:100=1592,88). Загальний розмір судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 2654,33 грн. (1061,75 +1592,88).
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
       Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
        Заочне рішення Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 25 листопада 2020 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредита в сумі 7741,61 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення:
       Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, код ЄДРПОУ 14360570) заборгованість за кредитним договором в розмірі 7741 грн. 61 коп. (сім тисяч сімсот сорок одну гривню шістдесят одну копійку).
Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, код ЄДРПОУ 14360570) судові витрати у розмірі 2654 грн. 33 коп. по сплаті судового збору.
В решті рішення залишити без змін.
        Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 03 лютого 2021 року.

Судді                         А.М. Костенко
Р.С. Гринчук
Т.В. Спірідонова