Постанова
Іменем України
 
28 січня 2021 року
м. Київ
справа №  320/3486/19
провадження № 51-2456 км 19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                         ОСОБА_1 ,
суддів                                              ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання  ОСОБА_4 ,
прокурора                               ОСОБА_5 , 
в режимі відеоконференції:
захисника                                ОСОБА_6 ,
засудженого                            ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , які діють в інтересах засудженого ОСОБА_7 , на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 02 липня 2020 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019080000000006, за обвинуваченням 
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Костянтинівка Мелітопольського району Запорізької області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2020 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. 
Вирішено цивільний позов, питання процесуальних витрат і речових доказів у провадженні. 
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 02 липня 2020 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 залишено без зміни.  
Згідно з вироком суду, ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він, 06 січня 2019 року, приблизно о 16:20 год, керуючи автомобілем "Audi A4" д.р.н. НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі «Харків – Сімферополь», з боку м. Харкова в напрямку м. Сімферополя, в районі 386 км+700 м, на території Мелітопольського району Запорізької області, порушив вимоги пункту 12.1 Правил дорожнього руху України, не обрав безпечну швидкість руху, допустив занос керованого ним автомобіля, в результаті чого виїхав на зустрічну смугу руху та допустив зіткнення з автомобілем «ChevroletLacetti» д.р.н. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_9 , який рухався в зустрічному його напряму руху та  в якому перебували дружина та двоє малолітніх дітей. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, ОСОБА_10 від отриманих травм загинула на місці пригоди, а водій ОСОБА_9 та малолітні ОСОБА_11 , 2016 р.н., і ОСОБА_12 , 2018 р.н., отримали тілесні ушкодження різного ступеня тяжкості, з якими були госпіталізовані. 
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційних скаргах захисники  ОСОБА_8 і ОСОБА_6 просять судові рішення щодо засудженого ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Як на підставу для прийняття такого рішення вказують, що судами під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_7 порушені норми процесуального права, оскільки обвинувальний акт не відповідав вимогам КПК України, з огляду на некоректне формулювання обвинувачення за ч. 2 ст. 286 КК України. Крім того, зазначають, що місцевим судом було збільшено обсяг обвинувачення, що є порушенням норм процесуального права. Стверджують про порушення норм кримінально процесуального права під час дослідження доказів, що, на думку захисників, було проявом упередженого ставлення суду до засудженого. Також зазначають, що судами в повній мірі не враховано, що засуджений ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення з необережності, вперше притягується до кримінальної відповідальності, визнав свою вину та щиро розкаявся, а також те, що засуджений має на утримані непрацездатну матір похилого віку, частково, добровільно відшкодував завдану шкоду, що на думку захисників, є обставинами, які пом`якшують покарання.
Під час касаційного розгляду захисник ОСОБА_6 підтримала свою касаційну скаргу та захисника ОСОБА_8 , просила їх задовольнити та скасувати судові рішення з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.
Позиції інших учасників судового провадження
Під час касаційного розгляду засуджений ОСОБА_7 підтримав подані касаційні скарги захисників та просив їх задовольнити, скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Потерпілий у своїх запереченнях на касаційні скарги захисників вважає, що вони не підлягають задоволенню, а судові рішення просить залишити без зміни.
Під час касаційного розгляду прокурор вважав за необхідне касаційні скарги захисників залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення – без зміни.  
Мотиви Суду
Положенням ч. 1 ст. 433 КПК України визначено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
У поданих касаційних скаргах захисники порушують питання щодо неповноти досудового розслідування та судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі ОСОБА_7 . 
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Натомість зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції. 
За нормами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до ст. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – із точки зору достатності та взаємозв`язку.
Обвинувальний вирок ухвалюється судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.
Доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок суду першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, зроблено з додержанням вимог ст. 23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу.
За встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження дії   ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК кваліфіковано правильно.
В основу вироку суд обґрунтовано поклав послідовні показання засудженого ОСОБА_7 щодо самого факту дорожньо-транспортної пригоди, потерпілого ОСОБА_9 ; даними, що містяться у: протоколах огляду місця події зі схемою, диском та фото-таблицею до нього; висновках судово-медичних експертиз від 09 січня 2019 року №25, від 28 лютого 2019 року №52, від 28 лютого 2019 року №51, від 28 лютого 2019 року №53, від 28 лютого 2019 року №50; висновку судової інженерно-транспортної експертизи № 7/145СЕ-19 від 19 лютого 2019 року; протоколі слідчого експерименту від 09 січня 2019 року; висновку експерта №19-20 від 22 лютого 2019 року; висновках судової інженерно-транспортної експертизи з дослідження транспортного засобу № 19-18 від 14 лютого 2019 року та №19-19 від 19 лютого 2019 року.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції дотримався вимог ст. 22, ч. 1 ст. 337 КПК України щодо змагальності сторін, рівності прав на збирання та подання доказів і судового розгляду в межах висунутого обвинувачення.
Порушень процесуального порядку збирання, наведених у вироку, доказів за матеріалами кримінального провадження не встановлено та судом в цілому правильно вирішено питання про їхню належність та допустимість, з урахуванням положень статей 85, 86, 94 КПК України.
Досліджені в судовому засіданні докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, не викликають сумнівів у їх достовірності та об`єктивно підтверджують винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за який його засуджено.
Вирок місцевого суду є законним, обґрунтованим та відповідає вимогам ст. 374 КПК України. Зазначене у вироку формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним, узгоджується з диспозицією ч. 2 ст. 286 КК та не виходить за межі висунутого ОСОБА_7 обвинувачення відповідно до обвинувального акту.
Згідно зі статтею 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався; при залишенні апеляційної скарги без задоволення мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Переглянувши вирок за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 , надавши доводам належну оцінку, зокрема, безпосередньо заслухавши засудженого та захисника під час апеляційного розгляду з приводу доводів апеляційної скарги в частині лише виду і міри покарання, де засуджений визнав вину, апеляційний суд обґрунтовано погодився з висновками місцевого суду в частині допустимості покладених в основу обвинувального вироку доказів, доведеності винуватості ОСОБА_7 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та погодився з призначеним покаранням, яке відповідає вимогам статей 50, 65 КК України. 
Колегія суддів вважає, що постановлена за результатами розгляду апеляційної скарги засудженого ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України та погоджується з наведеними у ній висновками про законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції.
Що стосується доводів захисника про те, що суд першої інстанції розглянув обвинувальний акт, який не відповідає вимогам КПК України та під час розгляду вийшов за межі пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, то вони є необґрунтованими.
За змістом ст. 337 КПКУкраїни судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
Саме частина обвинувального акта, де викладаються фактичні обставини кримінального правопорушення, які сторона обвинувачення вважає встановленими, правова кваліфікація правопорушення і встановлює межі судового розгляду кримінального провадження. Тобто ці межі визначаються з урахуванням  висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
Так, викладене у мотивувальній частині вироку та визнане судом доведеним формулювання обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 ККУкраїни містить усі ознаки складу злочину, зазначені у диспозиції вказаної норми. Порушень вимог ст. 337 КПКУкраїни щодо меж судового розгляду не встановлено.
Зокрема, як убачається з обвинувального акта, органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що він 06 січня 2019 року о 16:20, керуючи автомобілем "Audi A4" д.р.н. НОМЕР_1 , порушив вимоги пункту 12.1 Правил дорожнього руху України, не обрав безпечну швидкість руху, допустив занос керованого ним автомобіля, в результаті чого виїхав на зустрічну смугу руху та допустив зіткнення з автомобілем «Chevrolet Lacetti» д.р.н.  НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_9 , який рухався в зустрічному його напряму руху та в якому перебували дружина та двоє малолітніх дітей. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, ОСОБА_10 від отриманих травм загинула на місці пригоди, а водій ОСОБА_9 та малолітні ОСОБА_11 , 2016 р.н., і ОСОБА_12 , 2018 р.н., отримали тілесні ушкодження різного ступеня тяжкості, що і встановлено судом у вироку.
Доводи касаційних скарги захисників щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого ОСОБА_7 внаслідок суворості, на думку колегії суддів, є непереконливими. 
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Призначаючи покарання, місцевий суд, дотримуючись наведених вимог кримінального закону, врахував усі обставини справи, в тому числі і тяжкість вчиненого ОСОБА_7 злочину, наслідком яких стала загибель однієї людини та отримання різного ступеня тяжкості тілесних ушкоджень іншим трьом, зокрема: у малолітньої ОСОБА_12 , 2018 року народження, тяжкі тілесні ушкодження; у ОСОБА_9 тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості; у малолітнього ОСОБА_11 , 2016 року народження, легкі тілесні ушкодження; дані про особу винного, який раніше не судимий, злочин вчинив вперше та з необережності, позитивно характеризується за місцем проживання, на спеціальних обліках не перебуває, частково добровільно відшкодував завдану шкоду, а також думку потерпілого щодо необхідності обрання покарання у вигляді реального позбавлення волі. 
Врахувавши всі зазначені обставини, в тому числі і ті, на які посилається захисники у касаційній скарзі, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, прийшов до обґрунтованого висновку про можливість виправлення та перевиховання засудженого лише в умовах ізоляції від суспільства, призначивши ОСОБА_7 покарання у межах санкції статті інкримінованого злочину. 
На думку колегії суддів, призначене ОСОБА_7 покарання є обґрунтованим, законним, справедливим, воно сприятиме перевихованню засудженого та попередженню вчинення ним нових злочинів.
З урахуванням зазначеного, підстав для задоволення касаційних скарг захисників в частині про пом`якшення призначеного покарання, колегія суддів не вбачає. 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у справі колегією суддів не встановлено, а тому підстав, передбачених ст. 438 КПК України, для  скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень та задоволення касаційних вимог захисників немає. 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 02 липня 2020 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційні скарги захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_6  – без задоволення. 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.       
Судді:

ОСОБА_1                             ОСОБА_2                          ОСОБА_3