ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1028/21 Справа № 201/5079/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С. С. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів – Єлізаренко І.А., Лаченкової О.В.,
за участю секретаря – Гулієва М.І.о.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2020 року 
по справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення фактів, що мають юридичне значення та визнання договорів дарування недійсними, –
В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_2 03 травня 2019 року звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_1 про встановлення фактів, що мають юридичне значення та визнання договорів дарування недійсними.
       Позовні вимоги мотивовані тим, що 01 серпня 2014 року, позивач уклала зі своїм сином ОСОБА_3 два договори дарування: домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки кадастровий номер 1210100000:03:184:0077. На підставі вказаних договорів було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на вказане майно за ОСОБА_3 . Зазначені домоволодіння та земельна ділянка позивачу належали в порядку спадкування, яке вона отримала після смерті її батька ОСОБА_4 на підставі додаткового свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 04 грудня 2003 року Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим номером 4-4909, зареєстрованого у КП «Дніпропетровське міжміське БТІ» 24 грудня 2013 року та державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 568822, виданого 09 лютого 2008 року Дніпропетровською міською радою Дніпропетровської області. 
       Позивач зазначала, що дані договори дарування сторонами були укладені фіктивно, без будь-якого наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цими правочинами, фактично це було фальшиве дарування майна без наміру передати право власності на нього синові, яке було здійснено з метою приховати майно від кредиторів позивачки. Приводом для побоювання звернення стягнення на майно стала дорожньо-транспортна пригода, яка відбулася за участю позивачки 19 листопада 2013 року, під час якої їй було завдано значних тілесних ушкоджень небезпечних для життя в момент їх заподіяння (політравма, відкрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, рана м`яких тканин голови, закритий перелом двох кісток голені зі зміщенням відломків), що спричинило порушення функцій та розладу здоров`я, поєднаних зі стійкою втратою працездатності у період з листопада 2013 року до липня 2014 року. У липні 2014 року до позивача звернувся представник страхової компанії «Дніпроінмед», який повідомив щодо необхідності відшкодування нею шляхом регресу відшкодованої зазначеною компанією страхової виплати іншому учаснику ДТП у сумі понад 84 тис. грн. Досудове розслідування та судові тяжби з цього приводу продовжувалися до квітня 2015 року. Через знаходження позивача у безпорадному стані, вона не мала можливості працювати, не отримувала ніякого доходу, адже ще тривав час хвороби та реабілітації. Позивач побоювалась, що страхова компанія «Дніпроінмед» могла стягнути з неї борг за рахунок належних їй домоволодіння та земельної ділянки. Тому, з метою захисту, забезпечення належних умов щодо проживання її та її матері, а також збереження її власного майна від ймовірних посягань кредиторів, позивач вимушена була прийняти рішення щодо фіктивної передачі будинку та земельної ділянки своєму синові ОСОБА_3 за договорами дарування, та вони домовилися з сином, що укладають фіктивний договір дарування домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 та фіктивний договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер 210100000:03:184:0077 за адресою: АДРЕСА_1 , з метою збереження цього майна від можливих посягань страхової компанії. 
       Позивач вказувала, що укладені договори є недійсними, оскільки при їх укладанні сторони не мали наміру здійснювати перехід права власності, були укладені без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цими правочинами. 
       Крім того після укладання даних договорів обдарований так і не прийняв дарунок, в домоволодінні продовжувала проживати мати позивачки, обдарований не користувався даним домоволодінням, не вступив в його управління, не сплачував будь-яких коштів за його утримання, не опікувався ним, не вчиняв жодної дії, які має вчинювати власник, якому належить нерухоме майно та земельна ділянка. 
       Враховуючи викладене, позивач просила встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_3 на момент своєї смерті не прийняв дарунок за договором дарування домоволодіння серії НАА № 692357 від 01 серпня 2014 року та не набув право власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 ; встановити факт, що ОСОБА_3 на момент своєї смерті не прийняв дарунок за Договором дарування земельної ділянки серії НАА № 692358 від 01 серпня 2014 року та не набув право власності на земельну ділянку кадастровий номер 1210100000:03:184:0077 за адресою: АДРЕСА_1 ; та просила визнати недійсними з підстав фіктивності договори дарування, а саме договір дарування серії НАА № 692357 від 01 серпня 2014 року домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; договір дарування серії НАА № 692358 від 01 серпня 2014 року земельної ділянки кадастровий номер 1210100000:03:184:0077, розташованої за адресою АДРЕСА_1 .
       Рішенням  Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.
       Визнано недійсним договір серії НАА №692357 від 01 серпня 2014 року, посвідчений державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Дудіною О.С. дарування домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
       Визнано недійсним договір серії НАА №692358 від 01 серпня 2014 року, посвідчений державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Дудіною О.С. дарування земельної ділянки, кадастровий номер – 1210100000:03:184:0077, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 сплачений останньою судовий збір у сумі 768,40 грн.
       В задоволенні решти вимог – відмовлено.
       В апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи. 
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що згідно копії додаткового свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 грудня 2003 року, зареєстрованого в реєстрі за № 4-4909 виданого державним нотаріусом Першої ДНК Фаст Л.Д. позивачу належало домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 939 кв.м у фактичному користуванні за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.21).

       Відповідно до копії державного акту про право власності на землю серія ЯГ № 568822 виданого від 09 лютого 2008 року на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 23.05.2007 року за № 76/15 позивачу також належала земельна ділянка площею 0,0966 га, яка розташована по АДРЕСА_1 (а.с.20).
       Згідно копії договору дарування домоволодіння серії НАА №692357 від 01 серпня 2014 року, посвідчений державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Дудіною О.С. - ОСОБА_6 , дарувальник, передала безоплатно у власність, а ОСОБА_3 , обдарований, прийняв безоплатно у власність (в дар) належне дарувальнику домоволодіння, розташоване по АДРЕСА_1 . Сторони оцінили цей дар у сумі 236400,00 грн. (а.с.14-15).
       Відповідно до копії договору дарування земельної ділянки серії НАА №692358 від 01 серпня 2014 року, посвідчений державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Дудіною О.С. - ОСОБА_6 , дарувальник, передала безоплатно у власність, а ОСОБА_3 , обдарований, прийняв безоплатно у власність (в дар) належну дарувальнику земельну ділянку площею 0,096 га, кадастровий номер 1210100000:03:184:0077 за адресою: АДРЕСА_1 . Сторони оцінили цей дар у сумі 664951,15 грн.(а.с.16-17)
       Згідно копії свідоцтва про смерть, виданого 06 жовтня 2018 року, серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.13).
       Відповідно до копії свідоцтва про шлюб, серія НОМЕР_2 виданого 16 лютого 2018 року Соборним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 . Актовий запис № 74 від 16 лютого 2018 року (а.с.28).
       Згідно копій медичних довідок, копій виписки із медичної картки амбулаторно хворого № 25244 ОСОБА_6 перебувала на стаціонарному лікуванні з діагнозом - «сросшийся 2х лодыжечный перелом левой голени после накостного металлоостеосинтеза». Зазначена травма була отримана позивачем 19 листопада 2013 року внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за її участю (а.с.30,31).
       Як вбачається із копії позовної заяви від ПАТ «Страхова компанія Дніпроінмед» до ОСОБА_6 , до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 09.10.2014 р. був поданий позов про стягнення з ОСОБА_6 сум страхового відшкодування на загальну суму 41073,34 грн., за яким 17 жовтня 2014 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська було відкрито провадження у справі № 201/13411/14-ц (а.с.33-34,38).
       Згідно копії заяви про призначення житлової субсидії, поданої від імені ОСОБА_6 22 вересня 2015 року, позивач зверталася до управління праці та соціального захисту населення з проханням призначити субсидію для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, які надаються за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 42).
       Відповідно до повідомлення про надання субсидій №№ 055605 за заявою ОСОБА_6 було призначено субсидію для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 43-46).
       Згідно копій квитанцій про сплату комунальних платежів за утримання домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , платежі сплачувалися від імені ОСОБА_6 (а.с. 47-48).
       Як встановлено в ході розгляду справи, предметом доказування в даному конкретному випадку є фіктивність договорів дарування, що були укладені між позивачем та ОСОБА_3 01 серпня 2014 року, а також події, обставини та умови, що зумовили укладення даних договорів.
       Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
       Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
       Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
       Як було встановлено в ході розгляду справи, оспорювані договори дарування домоволодіння та земельної ділянки були укладені сторонами з метою ухилення позивачем від наслідків, які могли виникнути внаслідок розгляду цивільного спору в справі № 201/13411/14-ц, за позовом ПАТ «Дніпроінмед» до ОСОБА_6 про стягнення суми страхового відшкодування.
       Доводи апелянта про те, що спір між ПАТ «Дніпроінмед» та ОСОБА_6 виник 09.10.2014 року, а договори дарування були укладені 01.08.2014 року, тобто раніше, що не може свідчити про фіктивність укладених договорів, колегія суддів не приймає, оскільки ДТП за участі ОСОБА_6 сталося 19 листопада 2013 року, що підтверджується постановою Амур-Нижньодніпровського суду м. Дніпропетровська від 27.02.2014 року.
       Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
       Згідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
       За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
       Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
       Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
       У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
       Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
       Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
       Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження N 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі N 359/1654/15-ц, де вказано:
       «Неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.
       Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від цих висновків.
       Велика Палата Верховного Суду враховує, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.
       Разом з тим Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що зазначені постанови Верховного Суду України, від правових висновків у яких висловила намір відступити колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, не містять узагальнюючих висновків щодо правильності застосування згаданих норм матеріального права. У постановах вказано, що справи вирішено всупереч процесуального закону та зроблені висновки про неможливість ухвалити законні й обґрунтовані рішення через невиконання судами попередніх інстанцій процесуальних дій. Зокрема, суди під час вирішення спорів не встановили обставин, що мають значення для справ, не надали їм юридичної оцінки, не дослідили та не надали оцінки всім доказам, наданим сторонам, що виключає можливість відступу від такої позиції, яка визначає обсяг зобов`язань суду щодо ухвалення законного і обґрунтованого рішення.
       Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18) та зазначає, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
       “Суди першої та апеляційної інстанції, встановивши, що ОСОБА_1, відчужуючи належні йому на праві власності будинок і земельну ділянку, що знаходяться на АДРЕСА_1, своїм синам - ОСОБА_3 і ОСОБА_2 був обізнаний про наявність вироку Голосіївського районного суду міста Києва від 02 листопада 2012 року, що набрав законної сили, яким стягнуто, в тому числі, з нього на користь ТОВ "Банк Фамільний" 580 849,84 грн. правильно вважали, що боржник міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання вказаного судового рішення.
       Крім того, з`ясувавши, що при укладенні 27 грудня 2012 року оспорюваних правочинів воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаними правочинами, їх дії вчиненіна перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому вироку суду про стягнення грошових коштів з ОСОБА_1, суди обґрунтовано визнали недійсними оспорювані правочини на підставі статті 234 ЦК України.”
       Виходячи зі змісту ст.ст. 203,717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.
       Судом встановлено, що дійсно перед укладанням оспорюваних договорів позивач потрапила в дорожньо-транспортну пригоду, наслідком якої стало подання до позивача позову про стягнення страхового відшкодування іншому учаснику.
       При цьому в ході розгляду справи позивач постійно зазначала про відсутність в неї намірів дарувати домоволодіння та земельну ділянку. Позивач також стверджувала, що під час укладання договору дарування сторони договору усвідомлювали його фіктивність та зазначала, що у подальшому цей правочин не було виконано.
       Наведене свідчить, про наявність фіктивного правочину який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони, вчиняючи його, знають, що він не буде виконаним. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину.
       Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) викладено правовий висновок про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
       Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
       Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
       Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку).
       Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
       Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).
       Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.
       Колегія суддів дійшла висновку, що сукупність наведених обставин доводить той факт, що позивач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного їй майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення на її майно.
       Така правова позиція узгоджується із постановою ВС у справі № 619/82/19 від 11 листопада 2020 року. 
       Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, щодо прийняття ОСОБА_3 майна у подарунок, зважаючи на наступне.
       Згідно з пунктом 14 Договору дарування домоволодіння серії НАА № 692357
від 01.08.2014 право власності Обдаровуваного на дарунок (будинок за адресою:
 АДРЕСА_1 ) виникає з моменту його прийняття. Сторони домовилися, що під передачею домоволодіння за цим договором слід вважати його символічну передачу - отримання Обдаровуваним ключів від домоволодіння та технічного паспорту на нього.
       Згідно з пунктом 14 Договору дарування земельної ділянки серії НАА
№ 692358 від 01.08.2014 право власності Обдаровуваного на дарунок (земельну ділянку кадастровий номер 1210100000:03:184:0077 за адресою: 
АДРЕСА_1 ) виникає з моменту його прийняття. Сторони домовилися, що під передачею земельної ділянки за цим договором слід вважати її символічну передачу - отримання Обдаровуваним технічної документації на цю земельну ділянку. Дані обставини підтверджуються належним чином завіреними копіями вказаних договорів, які додаються до цієї позовної заяви.
       В ході розгляду справи підтверджено, що ОСОБА_3 не було виконано умови зазначених договорів дарування домоволодіння та земельної ділянки, а саме - обдаровуваний не отримав вищевказані належним чином оформлені договори дарування домоволодіння та земельної ділянки від 01 серпня 2014 року, а також технічний паспорт на нього та технічну документацію на земельну ділянку. Ключі від домоволодіння у ОСОБА_3 були наявні однак з тих підстав, що він був сином ОСОБА_6 і як син міг вільно відвідувати дім де проживає його мама та баба. 
       Також ОСОБА_3 не користувався домоволодінням та земельною ділянкою. Дана обставина повністю підтверджується наявними у позивача технічним паспортом на домоволодіння та технічною документацією на земельну ділянку, а також доведеним фактом постійного проживання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 .
       Крім того, в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживали та проживають ОСОБА_6 (з дати народження – 1963 року) та її мати – ОСОБА_8 (з дати одруження – 1961 року), користуються домоволодінням та присадибною земельною ділянкою, сплачують своїми власними коштами платежі за комунальні послуги. Дана обставина підтверджується належним чином завіреними копіями квитанцій про оплату комунальних послуг за 2016-2018 роки.
       Судом першої інстанції були допитані свідки, які підтвердили, що ОСОБА_3 у дійсності не мав наміру приймати вказане майно у дарунок.
       Колегія суддів, також, не приймає доводи апелянта, що ОСОБА_3 систематично користувався майном, здійснював поліпшення у домоволодінні, підтримував його у належному стані, оскільки дані обставини не підтверджені належними доказами ні суду першої, ні апеляційної інстанції.
       Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що спірні правочини були укладені сторонами фіктивно, оскільки ОСОБА_3 у дійсності не мав наміру приймати вказане майно у дарунок та не здійснив реальне виконання договору дарування. 
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог в частині встановлення фактів, що мають юридичне значення, а саме фактів, що ОСОБА_3 на момент своєї смерті не прийняв дарунок за договором дарування домоволодіння та договором дарування земельної ділянки та не набув на зазначені об”єкти права власності.
       Проте, як вбачається із матеріалів справи, відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції була подана заява про застосування строків позовної давності.
       Відмовляючи у застосуванні строку позовної давності, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому, трирічний строк на звернення до суду із позовом позивачем порушено не було.
       Проте, колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.
       Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
       Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу (ч. 1 ст. 260 ЦК України).
       Відповідно до ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України, позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
       Відповідно до частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
       Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

       Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції ( п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явище у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу ( рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

       Судом установлено, що з указаним позовом до суду позивач звернулася 03 травня 2019 року ( т. 1 а. с. 1–8).
       Відповідач просила суд застосувати строк позовної давності ( т. 1 а. с. 114-115 ).
       У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення» судам роз`яснено, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
       Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
       Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.
       Верховний Суд України у постанові від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15 дійшов висновку, що відповідно до частини першої статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц (провадження № 14-306цс18) вказано, що Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від правового висновку, викладеного впостанові Верховного Суду Українивід 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15.
       В суді апеляційної інстанції позивач особисто пояснила та підтвердила, що під час укладання договору дарування у нотаріуса вона та її син усвідомлювали укладання саме фіктивного правочину та нею не вчинялись будь-які дії щодо переривання строку давності і зазначене зафіксовано технічним звукозаписом судового засідання, тобто позивач після укладення договору не зверталась з питання повернення спірного майна. Хоча, матеріалами справи підтверджено, що Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2015 року було прийнято відмову Приватного акціонерного товариства “ Страхова компанія “Дніпроінмед” від позову, провадження по цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства “ Страхова компанія “Дніпроінмед” до ОСОБА_6 про стягнення суми страхового відшкодування — закрито (а.с.39), що свідчить про відсутність підстав за наявності яких нею було відчужено майно.
       Таким чином в судовому порядку встановлено, що з 01 серпня 2014 року (дата укладення спірних договорів) і до 03 травня 2019 року (дати звернення позивача із вищевказаним позовом) строк позовної давності не переривався.
В суді першої інстанції позивач подавала письмові Заперечення на заяву про застосування строків позовної давності з тих підстав, що вона фактично довідалась про порушення свого права лише 01.04 2019 року, коли їй стало відомо, що ОСОБА_1 подала заяву про прийняття спадщини після смерті сина ОСОБА_3 (а.с.136-137), а тому вважала що нею не пропущено строк позовної давності. 
Однак колегія суддів не приймає зазначене як підставу не застосування строку позовної давності з урахуванням вищевикладеного, а саме, що позивач з моменту укладання договору усвідомлювала про його фіктивність та не вчиняла будь-яких дій щодо його розірвання після того, як відпали підстави для його укладання.
Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що початок перебігу строку позовної давності необхідно обчислювати саме з моменту укладення спірних договорів, оскільки позивач була присутня при їх укладенні та була обізнана про існування спірних договорів, оскільки підписала їх особисто та була обізнана щодо їх фіктивності в момент їх укладання. 
       Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України та статті 728 Цивільного кодексу України, позовна давність в 1 рік застосовується, зокрема, до вимог про розірвання договору дарування.

       Вимога про визнання правочинів недісним заявлена майже через 5 років. 

       Суд першої інстанції подану відповідачем заяву про застосування позовної давності не врахував, не застосував норми матеріального права, що підлягали застосуванню, та дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог.

       За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог, саме з підстави спливу позовної давності на підставі ч.4 статті 267 ЦК України.
       Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
       Отже, колегія дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги та скасування рішення місцевого суду з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити. 
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2020 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення.
       У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення фактів, що мають юридичне значення та визнання договорів дарування недійсними – відмовити.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: І.А. Єлізаренко

О.В. Лаченкова