Справа № 161/3262/20 	Головуючий у 1 інстанції: Кирилюк В. Ф. 	
Провадження № 22-ц/802/218/21  Категорія: 43 	  Доповідач: Бовчалюк  З. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
10 березня 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Бовчалюк З.А.,   
суддів - Здрилюк О.І., Федонюк С.Ю.,
з участю секретаря судового засідання Концевич Я.О.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, набутих та збережених без достатньої правової підстави, стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного  суду Волинської області від 26 листопада 2020 року,

                                        В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів, набутих та збережених без достатньої правової підстави, стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат.
Позов обґрунтовує тим, що 17 листопада 2017 року позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 50 000,00 грн., про що останній надав відповідну розписку. Оскільки між сторонами не було оформлено боргових зобов`язань, позивач вважає надані відповідачу кошти майном, яке набуте без достатньої правової підстави та просить стягнути їх.
Також, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 квітня 2019 року з відповідача було з аналогічних підстав стягнуто 356 000,00 грн., як безпідставно набуте майно за іншою розпискою.
Посилаючись на викладене та ст. 626, 1212 ЦК України позивач просить суд стягнути з відповідача на користь позивача 50 000,00 грн., як такі, що набуті та збережені без достатньої правової підстави; стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 26 492,30 грн. та інфляційні втрати у розмірі 59 262,09 грн.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від  26 листопада 2020 року позов в даній справі задоволено частково.
Ухвалено  стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 ,  50 000 грн., як такі, що набуті та збережені без достатньої правової підстави.
Стягнуто з ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_2 , – 3% річних в сумі 13601,63 грн., інфляційні втрати 17019,07 грн., а всього 30 620,70 грн.
Вирішено питання  розподілу судових витрат.
В решті позовних  вимог відмовлено.
В поданій апеляційній скарзі, відповідач ОСОБА_3 просив скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 з підстав неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи.
Заслухавши представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Судом встановлено, що 17 листопада 2017 року відповідачем ОСОБА_3 видана розписка наступного змісту « ОСОБА_4 отримав 50 000 грн. (п`ятдесят тисяч гривень) від ОСОБА_2 ». Розписка містить дату її складення та особистий підпис відповідача (а.с.11).
Факт написання даної розписки, а також належність підпису на ній саме йому відповідачем не заперечувався та не спростовувався.
Також відповідачем не заперечувались обставини щодо причин і підстав написання вказаної розписки, про які зазначав позивач, звертаючись до суду з даним позовом. 
Сторонами не заперечується, що оригінал розписки міститься в матеріалах цивільної справи № 161/6428/18 і на час звернення до суду він був у фактичному володінні саме позивача. Судом першої інстанції оглядались матеріали згаданої цивільної справи та наявність в них оригіналу розписки, що підтверджується журналом судового засідання.
У квітні 2018 року позивач ОСОБА_2 звертався до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 серпня 2018 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 13 листопада 2018 року, у задоволенні позовних вимог було відмовлено. Судами було встановлено, що зміст наданих позивачем письмових доказів під назвою «взаєморозрахунок» та «розписка» не містять жодних умов передання коштів відповідачу саме в борг та його зобов`язання про їх повернення.
Під час розгляду вказаної справи судами не встановлено обставин, які б спростовували передачу коштів ОСОБА_2 відповідачу ОСОБА_3 , а лише заперечувалася правова природа договірних відносин, які виникли між сторонами. Відповідачем у вказаній справі заперечувалося існування між ним та позивачем усної домовленості щодо продажу останньому корпоративних прав зі сплатою завдатку.
Сторонами по справі не заперечувалося, що жодних письмових договорів між ними ні під час складання «Взаєморозрахунку», « розписки», а ні на момент розгляду справи в суді укладено не було.
Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_2 у своїх вимогах покликався на те, що грошові кошти в розмірі 50000 грн були передані ним відповідачу за усною домовленістю між ними щодо укладення договору купівлі-продажу корпоративних прав, однак відповідач жодних дій не вчинив,  як наслідок з відповідача на користь позивача підлягають стягненню як безпідставно набуті.
У відповідності до частини першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. 
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, припинена або була відсутня взагалі.
Отже, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.
Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондиційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.
За результатами перегляду судових рішень щодо неоднакового застосування положень статей 1212, 1213 ЦК України, ВСУ неодноразово зазначав, що вказані норми застосовуються до позадоговірних зобов`язань. Відповідно, якщо суд встановлював наявність між сторонами договору, то визнавав застосування до таких відносин статті 1212 неправильним (постанова від 14 жовтня 2014 року у справі №3-129гс14, постанова від 25 лютого 2015 року у справі №3-11гс15, постанова від 02 лютого 2016 року у справі № 6-3090цс15).
Суд першої інстанції задовольняючи позов, виходив з того, що між сторонами по справі відсутні належним чином оформлені договірні відносини, зокрема договір позики, оскільки в розписці не зазначено терміну повернення згаданих коштів, що встановлено судовим рішенням у справі № 161/6428/18, договір купівлі-продажу корпоративних прав ПП «Західтренд» між ними не укладався, що встановлено рішенням  у цивільній справі № 161/17945/18, які мають преюдиційне значення для вирішення даної цивільної справи, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку, що спірні правовідносини між сторонами виникли з цивільних відносин та регулюються статтею 1212 ЦК України, оскільки кошти в розмірі 50000грн відповідач отримав від позивача без достатньої правової підстави, що підтверджується наявними у справі доказами. 
Отже висновок суду про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 є правильним та відповідає встановленим у справі обставинам.
Суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги покликання відповідача на те, що  між сторонами існували усні домовленості стосовно купівлі корпоративних  прав, оскільки ці доводи були предметом оцінки судами в цивільній справі за № 161/17945/18 та додаткового доказуванню не підлягають.
Відповідачем ОСОБА_3 всупереч вимогам статей 12, 81 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів та не доведено обставин, які б спростовували доводи позивача щодо передачі йому коштів у сумі  50000 згідно згаданої «розписки».
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Вказане узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду, не знайшовши підстав для відступлення від нього у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).
Судом першої інстанції правильно було встановлено, що оскільки чинним законодавством не встановлено строку виконання зобов`язання з повернення безпідставно набутих коштів на підставі ст.1212 ЦК України, а позивач не пред`являв відповідну вимогу до відповідача на підставі ч.2 ст.530 ЦК України,  таким чином відповідне зобов`язання, станом на день звернення до суду, не могло бути простроченим, а тому відсутні правові підстави для нарахування 3% річних та інфляційних втрат на суму коштів 50 000,00 грн. на підставі ст.625 ЦК України, що в свою чергу не заперечувалось сторонами.
Одночасно суд першої інстанції вірно дійшов висновку щодо коштів у розмірі 356 000,00 грн. позивач на виконання приписів ч.2 ст.530 ЦК України пред`явив до відповідача письмову вимогу про їх повернення, яка полягає у зверненні 09 листопада 2018 року з позовом про стягнення цих коштів, як безпідставно набутих, до Луцького міськрайонного суду Волинської області (справа №161/17945/18).
Враховуючи семиденний строк на виконання зобов`язання, передбачений ч.2 ст.530 ЦК України, відповідач повинен був повернути ці кошти добровільно до 16 листопада 2018 року, а з 17 листопада 2018 року йому обґрунтовано нараховуються 3% річних та інфляційні втрати, яке це передбачено ч.2 ст.625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання.
Доводи  відповідача про те, що 3% річних та інфляційні втрати слід нараховувати з 18 червня 2019 року (дата набрання законної сили рішенням суду у цивільній справі №161/17945/18) суд відхиляє, адже рішення суду не створює, не змінює та не трансформує цивільні зобов`язання сторін, а лише формалізує їх. Сторони у даному випадку повинні керуватися виключно актами цивільного законодавства, які у ч.2 ст.530 ЦК України чітко передбачають строк виконання зобов`язання, у разі, якщо відповідним договором чи актом законодавства не встановлений строк його виконання.
Період з 17 листопада 2018 року по 24 лютого 2020 року (останній день розрахунку, наведений у позові) містить 465 календарних днів, а отже три відсотки річних у даному випадку становить 13 601,63 грн. ((356000 х 465 х 3) / 100 / 365).
Інфляційні втрати за цей період становлять 17 019,09 грн, з врахування сукупного індексу інфляції за період з листопада 2018 року по лютий 2020 року у розмірі 1,048.
Суд відхиляє доводи відповідача про те, що сума заборгованості зменшувалася у період нарахування відсотків та інфляційних втрат, оскільки в ході виконавчого провадження стягувачу (позивачу) було передано земельну ділянку, яка належить відповідачу, адже з наданих самим відповідачем матеріалів виконавчого провадження слідує, що така передача відбулася лише у червні 2020 року, тобто на розрахунки 3% річних та інфляційних втрат за період листопад 2018 року – лютий 2020 року цей факт ніяким чином не впливає.
Таким чином суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 13 601,63 грн. -3% річних та 17 019,09 грн. як інфляційні втрати від користування чужими грошовими коштами у розмірі 356 000,00 грн.  за період з 17 листопада 2018 року по 24 лютого 2020 року.
Твердження апелянта про бездоказовість звернення ОСОБА_2 до Луцького міськрайонного суду із позовом про стягнення 356000 грн, як безпідставно набутих, саме 09.11.2018 року (час з якого нараховано 3% та інфляційні) спростовуються дослідженими судом першої інстанції матеріалами цивільної справи № 161/6428/18 та змістом рішення Луцького міськрайонного суду від 02.04.2019 року ( а.с. 18).
На підставі наведеного, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалене місцевим судом рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2 відповідає вимогам закону.
Суд в даному випадку правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд повинен був повернути позовну заяву, оскільки така підписана особою, яка не мала права її підписувати є безпідставними.
Позовна заява  подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатись до суду в інтересах іншої особи( ч.2 ст. 175 ЦПК України).
До позовної заяви, підписаної представником позивача, додається довіреність чи інший документ  що підтверджує повноваження представника позивача ( ч. 7 ст. 177 ЦПК України).
Частиною 4 статті 62 ЦПК України передбачено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема: представляти і захищати права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у суді, органах державної влади та органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, громадських об`єднаннях, перед громадянами, посадовими і службовими особами, до повноважень яких належить вирішення відповідних питань в Україні та за її межами.
Згідно із частиною першою статті 26 Закону адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Ордером є письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера.
Положеннями пункту четвертого Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги (нова редакція), затвердженого рішенням Ради адвокатів України від 12 квітня 2019 року № 41, передбачено, що ордер, який видається адвокатом, повинен містити обов`язкові реквізити, передбачені цим Положенням. Згідно з пунктом дванадцятим зазначеного Положення, ордер має містити, зокрема, назву органу, в якому надається правова допомога адвокатом.
При цьому, в разі надання адвокатом правової допомоги в суді ордер має містити назву суду, у якому адвокат надає правову допомогу.
Отже в ордері на надання правової допомоги має бути зазначено конкретна назва такого органу, зокрема, суду.
Як вбачається з позовної заяви, вона підписана представником  позивача ОСОБА_1 , до позовної заяви додано ордер на підтвердження повноважень, щодо представництва інтересів позивача в суді  першої інстанції.
В матеріалах справи  міститься ордер адвоката Карпука А.С. на надання правової допомоги серії ВЛ № 000,072744 від 21 лютого 2020 року на підтвердження повноважень щодо представництва інтересів позивача ОСОБА_2 , в якому у графі «назва органу, в якому надається правова допомога» зазначено: «Луцький міськрайонний суд Волинської області».
Звернення ОСОБА_2 до суду першої інстанції з використанням правничої допомоги адвоката, при реалізації права на справедливий суд передбачає надання до суду належних доказів дійсної волі особи, що є учасником справи, на уповноваження іншої особи на право надання правничої допомоги. Такі докази повинні виключати будь-які сумніви стосовно справжності та чинності такого уповноваження на момент вчинення певної процесуальної дії (докази повинні бути в оригіналі або у формі копії, якісно оформленої особою, що є учасником справи, із зазначенням назви судового органу, у якому надається правова допомога позивачу), а також стосовно охоплення такої дії дійсним колом повноважень представника, що делеговані йому особою, що реалізує право на справедливий суд.
З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що ордер, який міститься в матеріалах цивільної справи, може бути доказом, що посвідчує повноваження адвоката на представництво інтересів позивача у Луцькому міськрайонному суді Волинської області, зокрема можливість подання від його імені  позовної заяви до суду.
Також не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно не залишив позов без розгляду, з підстав повторної неявки позивача та його представника.
Суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду якщо: належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи  за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи ( п.3 ч.1 ст. 257 ЦПК України).
В матеріалах справи містяться заяви  від представника позивача ОСОБА_1 про розгляд справи за їх відсутності, з вказівкою про підтримання вимог у повному обсязі ( а.с.82,109).
Інші аргументи апеляційної скарги є ідентичними аргументам  відзиву на  позовну заяву, не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. 
Докази та обставини, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження місцевого суду та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.
Враховуючи зазначене, суд першої інстанції, з врахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу на підставі доказів, що подані учасниками процесу, дійшов до правильного висновку, що позов підлягає до часткового задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

                                           У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 листопада 2020 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: