ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2021 року 
м. Київ

Справа №  908/3326/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Зуєва В.А. - головуючого, Дроботової Т.Б., Чумака Ю.Я.
за участю секретаря судового засідання - Дерлі І.І.,
за участю представників сторін:
позивача - Варфоламеєва О.Є.,
відповідача-1 - Гришко І.І.,
відповідача-2 - не з`явився,
третьої особи - не з`явився,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області
на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 30.09.2020 (судді: Верхогляд Т.А. (головуючий), Білецька Л.М., Вечірко І.О.)
та рішення Господарського суду Запорізької області від 01.04.2020 (суддя                    Науменко А.О.)
за позовом Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області
до:          1. Фізичної особи-підприємця Гургури Галини Валентинівни,
          2. Олександрівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя                     Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Головне управління Державної казначейської служби у Запорізькій області
про визнання недійсним договору,

ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст і підстави позовних вимог
1.1. Головне територіальне управління юстиції у Запорізькій області звернулось до Господарського суду Запорізької області з позовом про визнання недійсним договору зберігання №1/12 від 03.03.2012, укладеного між Фізичною особою-підприємцем Гургурою Галиною Валентинівною та Жовтневим відділом державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції (на даний час - Олександрівський відділ державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області), зазначивши третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Головне управління Державної казначейської служби у Запорізькій області. 
1.2. Позов заявлено на підставі статей 203, 215, 216, 236 Цивільного кодексу України і обґрунтовано тим, що оскаржуваний договір укладений сторонами без погодження з Головним управлінням юстиції в Запорізькій області (як розпорядником бюджетних коштів, що здійснює матеріальне забезпечення відділу), що є обставиною, з якою законодавство пов`язує визнання недійсним правочину.
2. Короткий зміст судових рішень
2.1. Рішенням господарського суду Запорізької області від 01.04.2020 у справі №908/3326/19 відмовлено у задоволенні позову.
Місцевий господарський суд виходив з доведеності позову, оскільки оскаржуваний договір укладений сторонами без погодження з Головним управлінням юстиції в Запорізькій області (як розпорядником бюджетних коштів, що здійснює матеріальне забезпечення відділу), що є обставинами, з якими закон пов`язує визнання недійсним правочину, однак позивачем пропущено позовну давність.
2.2. Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 30.09.2020 у справі №908/3326/19 змінено мотивувальну частину вищезазначеного рішення місцевого господарського суду.
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що при розгляді справи Позивач належними та допустимими доказами не підтвердив суду, що за спірним договором оплата послуг зберігача має здійснюватися з державного бюджету, розпорядником якого є Позивач, а не з витрат виконавчого провадження, а відтак не можна вважати доведеними та обґрунтованими доводи Позивача про те, що зобов`язання поклажодавця за спірним договором взято Відповідачем-2 за кошти державного бюджету без відповідних бюджетних асигнувань.
3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та позиція інших учасників
3.1. У касаційній скарзі Головне територіальне управління юстиції у Запорізькій області просить скасувати судові рішення попередніх судових інстанцій та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов.
3.2. Вимоги скарги обґрунтовані відсутністю висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права, а саме п. 5.8.6 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 15.12.1999 №74/5; п. 4.6 Положення про районний, районний у місті, міський (міста обласного значення) міськрайонний відділ державної виконавчої служби, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України  від 03.03.2007 №83/5; п.п 5.6 - 5.9 Положення про Головне управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головні управління юстиції в областях, місті Києві та місті Севастополі, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 14.02.2007 №47/5; статті 41 Закону України "Про виконавче провадження"; частини четвертої статті 48 Бюджетного кодексу України.
3.3. На переконання скаржника оскаржуваний договір не відповідає вимогам законодавства, оскільки останній не погоджений з розпорядником бюджетних коштів, а відтак підлягає визнанню недійсним, що узгоджується з судовою практикою, а саме постановою Вищого господарського суду України від 10.11.2011 у справі №9/213/10 та постановою Одеського апеляційного господарського суду від 18.09.2012 у справі №5016/478/2012.
4. Обставини встановлені судами
4.1. 03.03.2012 між Жовтневим відділом державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції (поклажодавець) та Фізичною особою-підприємцем Гургурою Галиною Валентинівною (зберігач) укладений договір зберігання №1/12, відповідно до умов якого поклажодавець передає на зберігання майно за попередньо складеним актом опису та арешту майна серії №31274794 від 03.03.2012
4.2. Згідно із пунктами 3.1., 3.2. договору оплата послуг за даним договором здійснюється поклажодавцем згідно акта виконаних робіт по зберіганню майна та виставленого рахунку за узгодженою сторонами цього договору сумою винагороди. Оплата послуг зберігача здійснюється після підписання акта виконаних робіт по зберіганню майна протягом 3-х днів.
4.3. Порядок встановлення оплати за цим договором ґрунтується на вимогах пункту 5.8.6 Інструкції з проведення виконавчих дій та частини третьої статті 58 Закону України "Про виконавче провадження" (пункт 3.3 договору).
4.4. Згодом, додатковою угодою від 05.04.2012 до договору сторони визначили, що оплата послуг згідно пункту 3.1 договору, здійснюється поклажодавцем згідно акта виконаних робіт по зберіганню майна та виставленого рахунку за узгодженою сторонами цього договору сумою винагороди, а саме: 2 % від вартості майна за один місяць зберігання - 6 406,17 грн.
5. Розгляд справи Верховним Судом
5.1. Ухвалою Верховного Суду від 16.11.2020 вищезазначену касаційну скаргу залишено без руху та встановлено скаржнику строк для усунення її недоліків.
5.2. Ухвалою Верховного Суду від 24.11.2020 відкрито касаційне провадження та визначено дату проведення судового засідання.
5.3. Водночас призначене на 17.12.2020 судове засідання не відбулося, тому ухвалою Верховного Суду від 24.12.2020 визначено дату та час проведення наступного судового засідання у цій справі.
5.6. Ураховуючи зазначене, справа розглядається Верховним Судом у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для забезпечення можливості реалізації учасниками справи відповідних процесуальних прав.
6. Позиція Верховного Суду
6.1. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами норм матеріального і процесуального права, судова колегія вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
6.2. Підстави недійсності правочинів визначаються положеннями статей 203, 215 Цивільного кодексу України.
6.3. Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
6.4. Положення частини другої статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).
6.5. Згідно положень статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
6.6. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно - правовими актами щодо окремих видів договорів (частина сьома статті 179 Цивільного кодексу України).
6.7. Із урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.
6.8. На підставі статті 215 Цивільного кодексу України недійсними можуть визнаватися не лише правочини, які не відповідають цьому Кодексу, а й такі, що порушують вимоги інших законодавчих актів України, Указів Президента України, постанов Кабінету Міністрів України, інших нормативно-правових актів, виданих державними органами, у тому числі відомчих, зареєстрованих у встановленому порядку.
6.9. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.
6.10. Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. 
6.11. За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивач при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними.
6.12. Згідно частини третьої статті 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
6.13. Цивільне законодавство не містить визначення поняття "заінтересована особа", тобто залишає його оціночним. Тому слід враховувати, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів.
6.14. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Подібні висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №439/212/14-ц та постановах Верховного Суду від 18.07.2018 у справі №750/2728/16-ц та від 04.07.2018 у справі №462/4611/13-ц.
6.15. Зміст частини третьої статті 215 Цивільного кодексу України встановлює, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.
6.16. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.
6.17. Законом України "Про виконавче провадження" (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору) передбачені загальні правові основи організації та діяльності державної виконавчої служби, її завдання та компетенцію, а також визначено учасників виконавчого провадження, закріплено їх права та обов`язки.
6.18. Організація та проведення виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень супроводжується певними грошовими витратами.
6.19. З аналізу положень статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору) та пункту 5.8.2 Інструкції про проведення виконавчих дій (у відповідній редакції) вбачається, що майно, на яке накладено арешт, передається на зберігання боржникові або іншим особам (далі - зберігачі), призначеним державним виконавцем, під розписку в акті опису. У разі якщо зберігачем призначено іншу особу, крім боржника або члена його сім`ї, він одержує за зберігання майна винагороду, розмір яких установлюється за угодою зберігача державним виконавцем, укладеною відповідно до вимог глави 66 Цивільного кодексу України.
6.20. За змістом статті 41 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору) витрати органів державної виконавчої служби, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження (пункт перший). Витрати виконавчого провадження здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, які використовуються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (пункт другий). Кошти виконавчого провадження складаються, зокрема, з стягнутих з боржника витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій (пункт третій). До витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, належать кошти, за рахунок яких здійснено оплату, зокрема, перевезення, зберігання і реалізації майна боржника (пункт четвертий).
6.21. Суд апеляційної інстанції, дослідивши спірний договір, встановив, що його зміст не містить умов, які б вказували на те, що кошти за надані послуги мають бути сплачені за рахунок Державного бюджету. Поряд з цим, судом зауважено, що у приписами статті 41 Закону України "Про виконавче провадження" передбачене альтернативне визначення походження коштів на оплату послуг зберігання - (1) за рахунок коштів Державного бюджету України та (2) коштів виконавчого провадження.
6.22. Відповідно до Порядку використання коштів виконавчого провадження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2004 р. № 554 (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору) було передбачено, що кошти виконавчого провадження використовуються державною виконавчої службою на організацію та проведення виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), а саме на: 
1) перевезення, зберігання і реалізацію майна боржника; 
2) оплату праці експертів, перекладачів та інших осіб, залучених у встановленому порядку до проведення виконавчих дій; 
3) поштовий переказ стягувачеві стягнених аліментних сум; 
4) розшук боржника, його майна або розшук дитини; 
5) оголошення в засобах масової інформації; 
6) покриття інших необхідних витрат для забезпечення належної організації виконання рішень органами державної виконавчої служби, в тому числі на виплату винагороди державним виконавцям відповідно до статті 47 Закону України "Про виконавче провадження", матеріально-технічне забезпечення діяльності служби, придбання службових житлових приміщень та службових приміщень, страхування державних виконавців та забезпечення їх форменим одягом.
В такий спосіб можливість використання коштів виконавчого провадження для оплати витрат пов`язаних із зберіганням і реалізацією майна боржника прямо передбачено зазначеним порядком.
6.23. При цьому пунктом 2 цього положення встановлено, що розподіл коштів здійснюється в порядку, встановленому Мін`юстом.
Разом з тим, як вбачається з обставин справи встановлених судами попередніх інстанцій, Головним територіальним управлінням юстиції у Запорізькій області не було доведено належними та допустимими доказами порушення Відповідачем-2 зазначеного порядку розподілу коштів виконавчого провадження.
Додатково колегія суддів звертає увагу на те, що внесення змін до Порядку використання коштів виконавчого провадження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2004 № 554 про те, що використання коштів здійснюється виключно в межах і за рахунок відповідних надходжень до спеціального фонду державного бюджету на підставі кошторисів та планів асигнувань спеціального фонду з урахуванням внесених до них змін відбулось відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 23.09.2015 № 744 "Про внесення змін до Порядку використання коштів виконавчого провадження" тобто вже після укладення спірного договору.
6.24. Щодо доводів скаржника про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування пункту 5.8.6 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 15.12.1999 № 74/5 колегія суддів зазначає наступне.
За змістом зазначеного пункту розмір винагороди зберігачу встановлюється державним виконавцем за згодою зберігача, але не більше 5 відсотків вартості переданого на зберігання майна за 1 місяць. Розмір винагороди за зберігання тварин збільшується на 50 відсотків установленої плати за зберігання майна. Зберігачу відшкодовуються витрати, необхідні для збереження майна, якщо такі витрати були. Зберігачі майна, які є працівниками боржника - юридичної особи, виконують обов`язки із збереження довірених їм цінностей в порядку виконання службових обов`язків (коменданти, комірники тощо), не користуються правом на отримання винагороди за зберігання описаного майна.
В такий спосіб зазначеною нормою встановлено консесуальний порядок погодження розміру винагороди зберігачу, а також обмеження його граничного розміру, який не може перевищувати 5 відсотків вартості переданого на зберігання майна за 1 місяць.
Разом з тим, судами попередніх інстанцій не встановлено порушення порядку визначення щомісячної винагороди (плати) при укладенні договору зберігання №1/12 від 03.03.2012, укладеного між Фізичною особою-підприємцем Гургурою Галиною Валентинівною та Жовтневим відділом державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції.
6.25. Щодо доводів скаржника про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування частини четвертої статті 48 Бюджетного кодексу України Суд зазначає наступне.
6.26. Частиною четвертою Бюджетного кодексу України перебачено, що зобов`язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), не вважаються бюджетними зобов`язаннями (крім витрат, що здійснюються відповідно до частини шостої цієї статті) і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Взяття таких зобов`язань є порушенням бюджетного законодавства. Витрати бюджету на покриття таких зобов`язань не здійснюються.
6.27. Додатково судова колегія вважає за необхідне зазначити, що відносини, які регулюються Бюджетним кодексом України, визначені статтею 1 цього Кодексу, як відносини, які виникають у процесі затвердження, виконання бюджетів; звітування про їх виконання та контролю за дотриманням бюджетного законодавства; питання відповідальності за порушення бюджетного законодавства; правові засади утворення та погашення державного і місцевого боргу.
6.28. Відповідно до пункту 7 статті 2 Бюджетного кодексу України бюджетне зобов`язання - це будь-яке здійснене відповідно до бюджетного асигнування розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, згідно з якими необхідно здійснити платежі протягом цього ж періоду або у майбутньому.
6.29. Той факт, що між сторонами у даній справі на підставі спірного договору виникли не бюджетні, а господарські (цивільні) відносини, які відповідно до частини першої статті 1 Цивільного кодексу України засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників, що регулюються актами цивільного законодавства України, підтверджується постановою Верховного Суду від 18.07.2019 у справі №908/1654/18 предметом спору в якій були зобов`язання за спірним договором.
За змістом абзацу 1 частини 3 статті 92 Цивільного кодексу України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов`язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац 2 частини 3 статті 92 Цивільного кодексу України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють).
Зазначена правова позиція сформована, зокрема, у постанові Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 903/133/15.
Разом з тим, під час апеляційного перегляду скаржником не було доведено, а судом апеляційної інстанції не було встановлено порушень при укладенні спірного договору.
6.30. При цьому Верховний Суд у справах про застосування частини четвертої статті 48 Бюджетного кодексу України неодноразово наголошував на тому, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005 відсутність бюджетних коштів передбачених у видатках Державного бюджету України на відповідний рік не виправдовує бездіяльність боржника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
Зазначена правова позиція сформована, зокрема, у постановах Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 903/133/15, від 14.06.2018 у справі № 908/1361/17, від 14.08.2019 у справі № 917/1734/17.
6.31. Щодо посилання скаржника на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування п. 4.6 Положення про районний, районний у місті, міський (міста обласного значення) міськрайонний відділ державної виконавчої служби, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України  від 03.03.2007 №83/5 та п.п 5.6 - 5.9 Положення про Головне управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головні управління юстиції в областях, місті Києві та місті Севастополі, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 14.02.2007 №47/5, то колегія суддів приходить до висновку, що, з урахуванням предмету та підстав позову, формування зазначеного висновку виходить за межі розгляду даного спору. 
6.32. Ураховуючи наведені положення законодавства і встановлені апеляційною інстанцією обставини, та зважаючи, що Позивачем належними доказами не доведено наявності підстав для задоволення позовних вимог із заявлених ним мотивів, судова колегія вважає, що підстави касаційного оскарження викладені у касаційній скарзі не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи, що є підставою для відмови у її задоволенні.
7. Висновки Верховного Суду
7.1. Відповідно до статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.
7.2. Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України).
7.3. Згідно із статтею 300 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 
7.4. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
7.5. За змістом частини першої статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 309 Господарського процесуального кодексу України).
7.6. Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення попередніх інстанцій в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про відсутність підстав для їх зміни чи скасування. 
8. Розподіл судових витрат
8.1. Оскільки у цьому випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється (частина чотирнадцята статті 129 Господарського процесуального кодексу України).
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області залишити без задоволення.
2. Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 30.09.2020 та рішення Господарського суду Запорізької області від 01.04.2020 у справі №908/3326/19 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий	 	В. А. Зуєв	
  Судді  	 	  Т. Б. Дроботова	
 	 	  Ю. Я. Чумак