Постанова
Іменем України
01 березня 2021 року
м. Київ
справа № 2-314/2010
провадження № 61-10870св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Висоцької В. С., Калараша А. А. (суддя-доповідач), Ткачука О. С.,
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які є правонаступниками ОСОБА_2 ,
відповідачі: Чкаловська сільська рада Криворізького району Дніпропетровської області, Криворізька районна рада Дніпропетровської області,
третя особа - Криворізька районна державна нотаріальна контора Дніпропетровської області (Шоста Криворізька державна нотаріальна контора у Дніпропетровській області),
особа, яка подала апеляційну скаргу, -  ОСОБА_4 ,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 травня 2020 року у складі колегії суддів: Бондар Я. М., 
Барильської А. П., Зубакової В. П., у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , правонаступниками якого є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , до Чкаловської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, Криворізької районної ради Дніпропетровської області, третя особа - Криворізька районна державна нотаріальна контора Дніпропетровської області (Шоста Криворізька державна нотаріальна контора у Дніпропетровській області), про визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини, та встановлення факту родинних відносин,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2010 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Криворізької районної ради Дніпропетровської області, третя особа - Криворізька районна державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, про визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини, та встановлення факту родинних відносин, а саме, що ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Чкаловської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, Криворізької районної ради Дніпропетровської області, треті особи: ОСОБА_1 , Криворізька районна державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, про визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини, та встановлення факту родинних відносин, а саме, що  ОСОБА_2 є сином  ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 
22 лютого 2010 року позовні заяви об`єднано в одне провадження.
В обґрунтування позовних вимог  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилалися на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх батько - ОСОБА_5 , після смерті якого відкрилася спадщина на майно, що знаходиться у с. Інгулець Криворізького району Дніпропетровської області. Спадщину прийняла їх матір - ОСОБА_6 , проте свідоцтво про право на спадщину не отримала.
ІНФОРМАЦІЯ_2 мати померла.
ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 звернулися до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину, однак отримали відмову, оскільки вони пропустили строк на звернення до нотаріальної контори для подання заяви про прийняття спадщини, а також у зв`язку з тим, що відсутнє документальне підтвердження їх родинних відносин із померлим.
Як на підставу поважності причин пропуску строку на звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщину після смерті 
батька ОСОБА_5 , позивачі посилалися на те, що вони вважали, що спадщину після смерті батька отримає їх мати, і лише після її смерті вони мають право звернутися до нотаріальної контори.
Щодо відсутності документального підтвердження родинних відносин  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 з їх батьком ОСОБА_5 , позивачі вказували, що у свідоцтві про смерть прізвище батька вказано українською мовою - « ОСОБА_5 », а у свідоцтві про їх народження в графі батько його прізвище вказано російською мовою « ОСОБА_5 », тому при видачі паспорту ОСОБА_2 його прізвище було вказано українською мовою « ОСОБА_5 », а у свідоцтві про народження і в свідоцтві про одруження позивача  ОСОБА_1 її прізвище вказано « ОСОБА_5 ».
Посилаючись на зазначені обставини,  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили суд визначити додатковий строк, необхідний для подання заяви на прийняття спадщини, та встановити факт, що вони є рідними дочкою та сином ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області 
від 24 березня 2010 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено.
Визначено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за законом, що відкрилася після смерті                  ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , - протягом двох місяців із моменту набрання рішенням законної сили.
Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є рідними дочкою та сином ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Задовольняючи позовні вимоги в частині встановлення факту родинних відносин, суд першої інстанції виходив із того, що при оформленні свідоцтва про народження позивачів, свідоцтва про одруження позивача 
ОСОБА_1 була допущена помилка в написанні як їх прізвища, так і прізвища їх батька. Факт правильного написання прізвища їх батька підтверджено актовим записом про його смерть, де його прізвище вказано « ОСОБА_5 ». Та обставина, що прізвища його дітей та його самого в свідоцтвах про народження позивачів вказано неправильно, не спростовує факту родинних відносин між ними.
Вирішуючи питання про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини за законом, суд першої інстанції, посилаючись на положеннями статті 1270 ЦК України, виходив із того, що позивачі пропустили встановлений законом строк із поважних причин, оскільки вважали, що приймають спадщину після смерті матері, а не батька, тому вчасно звернулися до нотаріальної контори.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, у листопаді 2019 року ОСОБА_4 , як особа, яка не була залучена до участі у справі, оскаржив його в апеляційному порядку.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 20 грудня 2019 року поновлено  ОСОБА_4 строк на апеляційне оскарження рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 24 березня 2010 року
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 травня 2020 року апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі, - ОСОБА_4 задоволено.
Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області                         від 24 березня 2010 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Судове рішення мотивовано тим, що суд першої інстанції не перевірив наявність або відсутність інших спадкоємців померлого ОСОБА_5 , належним чином не визначив коло спадкоємців, не звернув увагу на те, що спадщину прийняв ОСОБА_4 , який не був залучений до участі у справі, як належний відповідач. Таким чином, суд першої інстанції не визначився із суб`єктним складом учасників справи та ухвалив рішення про права, інтереси та обов`язки особи, що не була залучена до участі у справі.
У зв`язку із зазначеним, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.
Встановивши, що ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто під час апеляційного перегляду справи, позивач ОСОБА_2 помер і його спадкоємцями є дружина ОСОБА_3 та син ОСОБА_2 , що підтверджено копією спадкової справи № 457/2019, апеляційним судом залучено їх до участі у справі як правонаступників.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
У липні 2020 року  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подали до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 
13 травня 2020 року, в якій просять скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Ухвалою Верховного Суду від 05 листопада 2020 року відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали справи з Криворізького районного суду Дніпропетровської області.
У листопаді 2020 року справу № 2-314/2010 передано до Верховного Суду. 
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 
400 ЦПК України). 
Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення 
 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 зазначають пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, посилаючись на те, що суд апеляційної інстанції застосував норми права, а саме: пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права на справедливий суд та статтю 8 Конституції України, без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 2-512/2005.
Апеляційним судом безпідставно задоволено клопотання ОСОБА_4 про поновлення пропущеного процесуального строку та не з`ясовано, чому він був позбавлений можливості тривалий час спілкуватися з рідними братом та сестрою і отримати відповідну інформацію про судове рішення. 
У постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 2-512/2005 зроблено висновок про те, що безпідставне поновлення пропущеного строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права на справедливий суд та принципу res judicata. 
Крім того, суд апеляційної інстанції не врахував факту смерті позивача 
ОСОБА_2 та ухвалив рішення про права та обов`язки померлого, не звернувши уваги на прийняття спадщини його спадкоємцями: дружиною ОСОБА_3 та сином ОСОБА_2 , які вчинили відповідні дії.
Крім того, судом апеляційної інстанції без належних обґрунтувань відмовлено у задоволенні клопотання позивачів про виклик свідків (пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України), тобто повно та всебічно не досліджено обставини справи.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині встановлення факту родинних відносин, суд апеляційної інстанції не навів мотивів порушення судом першої інстанції в цій частині норм матеріального чи процесуального права.
Доводи інших учасників справи
У грудні 2020 року  ОСОБА_4 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін.
Відзив мотивовано тим, що ОСОБА_4 не був залучений до участі у справі, про рішення суду першої інстанції дізнався лише 14 листопада 2019 року, тому суд апеляційної інстанції відповідно до вимог чинного законодавства поновив йому строк на апеляційне оскарження. Жодних доказів про обізнаність ОСОБА_4 про наявність оскаржуваного рішення суду першої інстанції позивачами не надано.
Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що спадкоємець ОСОБА_4 прийняв спадщину, а тому саме він повинен бути відповідачем у цій справі, чим порушив його права, інтереси та фактично зменшив розмір його частки в спадковому майні.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , що підтверджується актовим записом про смерть від 16 квітня 2009 року № 06, після смерті якого відкрилася спадщина на рухоме та нерухоме майно 
(а. с. 34, 37, т. 1).
Відомості про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , померлого 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємцями відсутні.
Дружина ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , - ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується актовим записом про її смерть 
від 02 листопада 2009 року № 23 (а. с. 35, 36, т. 1).
14 жовтня 2009 року до Криворізької районної державної нотаріальної контори звернувся ОСОБА_4 із заявою про прийняття спадщини після смерті батька - ОСОБА_5 (а. с. 184, т. 1).
Також із заявами про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_5  до Криворізької районної державної нотаріальної контори звернулися  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 (а. с. 179, т. 1).
Постановами державного нотаріуса Грабевник О. В. від 22 та 27 листопада 2009 року відмовлено  ОСОБА_2 та  ОСОБА_1 в отриманні свідоцтва про право на спадщину, оскільки ними пропущено строк для прийняття спадщини, а також у зв`язку з відсутністю документального підтвердження факту родинних відносин із померлим ОСОБА_5 (а. с. 187, 188, т. 1).
У свідоцтві про народження ОСОБА_1 уграфі батько російською мовою вказано, що її батьком є « ОСОБА_5 », а її прізвище російською мовою вказано « ОСОБА_5 » (а. с. 10, т. 1). У подальшому вона зареєструвала шлюб із ОСОБА_11 , при цьому в свідоцтві про укладення шлюбу, яке складене російською мовою її прізвище вказано « ОСОБА_5 » (а. с. 11, т. 1). Разом із тим, у свідоцтві про смерть батька його прізвище зазначено українською мовою - « ОСОБА_5 ».
У свідоцтві про народження ОСОБА_2 у графі батько російською мовою вказано, що його батьком є « ОСОБА_5 », а його прізвище російською мовою вказано « ОСОБА_5 » (а. с. 25, т. 1). У паспорті громадянина України прізвище вказано « ОСОБА_5 » (а. с. 23, т. 1).
Також судом апеляційної інстанції встановлено, що під час апеляційного перегляду справи ІНФОРМАЦІЯ_4 помер позивач ОСОБА_2 .
Запитом суду від 21 грудня 2019 року витребувано копію актового запису про смерть ОСОБА_2 для визначення кола спадкоємців (а. с. 107, т. 1).
Запитом суду від 18 лютого 2020 року витребувано копію спадкової справи ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 206, т. 1).
Із копії спадкової справи № 457/2019 встановлено, що спадкоємцями 
ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , є його дружина ОСОБА_3 та син ОСОБА_2 , які прийняли спадщину (а. с. 6-13, т. 2).
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» № 460-ІХ від 15 січня 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Перевіривши доводи касаційної скарги у межах та з підстав касаційного перегляду, вивчивши аргументи, викладені у відзиві, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).
Частинами першою, третьою статті 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має особисто подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша, друга статті 
1269 ЦК України).
Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
Згідно із частиною першою статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Відповідно до частини першої статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
Отже, прийняття спадщини є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.
Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви та ці обставини суд визнав поважними.
У справі, що переглядається, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовами про визнання додаткового строку для прийняття спадщини після смерті спадкодавця їх батька ОСОБА_5 , який помер 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , також позивачі просили встановити факт родинних відносин між ними та померлим батьком.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зверталися до Криворізької районного нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак заявникам було відмовлено у видачі свідоцтва на спадщину за законом після смерті батька через пропуск позивачами передбаченого законом строку для прийняття спадщини та відсутністю у спадкоємців з померлим ОСОБА_5 факту родинних відносин, що підтверджено постановами державного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії (а. с. 9, 24, т. 1).
Звертаючись до суду із вказаними позовними вимогами, ОСОБА_1 та 
ОСОБА_2 відповідачами у справі зазначили Чкаловську сільську раду Криворізького району Дніпропетровської області, Криворізьку районну раду Дніпропетровської області, тобто органи місцевого самоврядування.
Разом із тим, судом апеляційної інстанції встановлено, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 спадкодавець ОСОБА_5 , окрім позивачів у справі мав ще одного сина - ОСОБА_4 , який у шестимісячний строк (14 жовтня 2009 року) звернувся до Криворізької районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, у зв`язку із чим була заведена спадкова справа 
№ 417/2009, що підтверджено заявою спадкоємця ОСОБА_4 , однак спадщина після смерті батька ОСОБА_5 не оформлена, свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_4 на момент розгляду справи не отримано через наявність спору між спадкоємцями (а. с. 116, т. 1).
Відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області 
від 24 березня 2010 року стосується прав, інтересів та обов`язків особи, що не була залучена до участі у справі. Суд першої інстанції не перевірив наявність або відсутність інших спадкоємців померлого ОСОБА_5 , належним чином не визначив коло спадкоємців, не звернув увагу на те, що спадщину прийняв ОСОБА_4 , який не був залучений до участі у справі як належний відповідач. Таким чином, суд першої інстанції не визначився із суб`єктним складом учасників справи та ухвалив рішення про права, інтереси та обов`язки особи, що не була залучена до участі у справі.
Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком апеляційного суду з огляду на наступне.
Частиною другою статті 48 ЦПК України передбачено, що позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава.
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.
Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Зазначене положення застосовується до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло з набранням чинності зазначеним Кодексом.
Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК України), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 жовтня          2018 року у справі № 2516/1356/12-ц (провадження № 61-28938св18),                        від 15 січня 2020 року у справі № 200/9984/16-ц (провадження № 61-11977св19), від 25 березня 2020 року у справі № 140/871/16-ц (провадження                                               № 61-38046св18), від 30 квітня 2020 року у справі № 352/382/18 (провадження № 61-40424св18), від 30 вересня 2020 року у справі № 361/1953/18 (провадження № 61-16095св19), від 07 жовтня 2020 року у справі                                     № 234/17511/19 (провадження № 61-8215св20).
Отже, при розгляді справ про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України суду з метою встановлення кола спадкоємців за заповітом і за законом, які прийняли спадщину, необхідно у тому числі перевіряти наявність заведеної нотаріусом спадкової справи.
Виходячи з аналізу статті 1251 ЦК України територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування є відповідачами у справах про визначення додаткового строку для прийняття спадщини у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття.
Встановлення вказаних обставин має істотне значення для формування належного суб`єктного складу учасників справи.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі                   № 523/9076/16-ц зазначила, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
Визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
З урахуванням вказаних норм права, повно та всебічно дослідивши обставини справи, апеляційний суд обґрунтовано вважав, що рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 24 березня 2010 року стосується прав, інтересів та обов`язків особи, що не була залучена до участі у справі, а саме -  ОСОБА_4 , який підлягав залученню до участі у справі у якості відповідача.
Разом із тим, суд першої інстанції розглянув справу, виходячи зі складу сторін, заявленого позивачами, із визначенням відповідачами Чкаловської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області та Криворізької районної ради Дніпропетровської області.
Позивачі у цій справі клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляли.
Апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості визначити суб`єктний склад учасників справи та, встановивши, що після смерті батька ОСОБА_5 , у встановлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини, до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернувся ОСОБА_4 , яких не залучений до участі у розгляді цієї справи як відповідач, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову у зв`язку з неналежним суб`єктним складом учасників справи, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. 
Доводи касаційної скарги про те, що судом апеляційної інстанції безпідставно задоволено клопотання ОСОБА_4 про поновлення пропущеного процесуального строку та посилання на постанову Верховного Суду від 
18 квітня 2018 року у справі № 2-512/2005 є безпідставними, оскільки поновлення процесуального строку на оскарження судового рішення вирішується судом з урахуванням конкретних обставин справи та доводів заявника. У цьому випадку ОСОБА_4 не був залучений до участі у справі в суді першої інстанції, про існування судового рішення він не знав та ознайомлений не був, тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що строк на апеляційне оскарження пропущений із поважних причин.
Доводи касаційної скарги щодо не залучення позивачів ОСОБА_3 та 
ОСОБА_2 у якості правонаступників померлого ОСОБА_2 колегією суддів відхиляються з огляду на наступне. 
Судом апеляційної інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 звернувся до суду із клопотанням про витребування копій спадкових справ після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 та померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_2 .
Запитом суду від 18 лютого 2020 року витребувано копію спадкової справи ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 206, т. 1).
Із копії спадкової справи № 457/2019 встановлено, що спадкоємцями 
ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , є його дружина ОСОБА_3 та син ОСОБА_2 , які прийняли спадщину (а. с. 6-13, т. 2).
Протокольною ухвалою Дніпровського апеляційного судузалучено до участі у справі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у якості правонаступників померлого 
ОСОБА_2 . 
Крім того, у судовому засіданні був присутній представник ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 - ОСОБА_12 .
Відсутність окремої процесуальної ухвали про залучення ОСОБА_3 та 
ОСОБА_2 у якості правонаступників померлого ОСОБА_2 не призвело до ухвалення незаконного рішення у справі.
Таким чином, доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом апеляційної інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня2019 року у справі 
№ 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.
Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України 
(в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року).
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 травня 2020 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                            В. С. Висоцька
 
А. А. Калараш
 
О. С. Ткачук