П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  127/21354/20 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Михайленко А.В.  
Суддя-доповідач -  Сторчак В. Ю.   
14 січня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Сторчака В. Ю. 
суддів:  Граб Л.С.  Іваненко Т.В. , 
за участю:
секретаря судового засідання: Колісниченко Ю.В.,
позивача - ОСОБА_1       
представника позивача - Бойко Ю.О.
представника відповідача - Савчук Т.М. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 листопада 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного спеціаліста-інспектора з паркування департаменту енергетики, транспорту та зв`язку ВМР Безверхнього Ярослава Валерійовича про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до Головного спеціаліста-інспектора з паркування департаменту енергетики, транспорту та зв`язку ВМР Безверхнього Ярослава Валерійовича про скасування постанови про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху серії ІВ №00004517 від 22.07.2020 року.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 листопада 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав, викладених в апеляційній скарзі. Зокрема апелянт, посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.
Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали вимоги апеляційної скарги в повному обсязі.
Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти доводів апеляційної скарги та просив залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом встановлено, що постановою головного спеціаліста інспектора з паркування департаменту енергетики, транспорту та зв`язку ВМР Безверхнього Я.В. серії ІВ № 00004517 від 22.07.2020 року ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3ст. 122 КУпАП.
Згідно з текстом постанови, позивача притягнуто до адміністративної відповідальності як власника, за яким зареєстровано транспортний засіб Лада, державний номерний знак НОМЕР_1 , який було зафіксовано в момент вчинення правопорушення у м. Вінниці, вул. Пирогова, 17, 14.07.2020 року об 15:33 год., на якому було здійснено зупинку на пішохідному переході.
Позивач, вважаючи постанову відповідача протиправною та такою, що прийнята з порушенням його прав, звернувся до суду з даним позовом.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку, що доказів, які мали спростувати факт наявності адміністративного правопорушення та обставин, що виключають адміністративну відповідальність, позивачем у межах розгляду справи надано не було і судом таких обставин не встановлено, факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 122 КУпАП, підтверджується наявними у справі доказами.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для скасування оскаржуваної постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності та враховує наступне.
Стаття 14 Закону України "Про дорожній рух" зобов`язує учасників дорожнього руху знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України "Про дорожній рух" від 30 червня 1993 року №3353, встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 (із змінами та доповненнями).
Положеннями пунктів 1.3 та 1.9 ПДР України встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Як вбачається із оскаржуваної постанови, позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 122 КУпАП, за порушення зупинки та стоянки транспортних засобів, а саме, здійснення зупинки та пішохідних переходах і ближче 10 метрів до них з обох боків.
Відповідно до пп. "г" ч. 2 ст. 265-4 КУпАП розміщення транспортного засобу є таким, що суттєво перешкоджає дорожньому руху або створює загрозу безпеці руху, якщо транспортний засіб розташовано у заборонених Правилами дорожнього руху місцях зупинки або стоянки, а саме: на пішохідних переходах і ближче 10 метрів до них з обох боків, крім випадків зупинки для надання переваги в русі.
Пункт 15.9 "г" ПДР України передбачає, що зупинка забороняється на пішохідних переходах і ближче 10 метрів до них з обох боків, крім випадків зупинки для надання переваги в русі.
Вимушена зупинка у розумінні ПДР - припинення руху транспортного засобу через його технічну несправність чи небезпеку, яка спричинена вантажем, який перевозиться, станом учасника дорожнього руху, появою перешкоди для руху (п.1.10 Правил).
Системний аналіз зазначених правових норм вказує на те, що заборона зупинки на пішохідних переходах і ближче 10 м від них з обох боків розповсюджуються до усіх водіїв.
Отже, водії транспортних засобів при здійсненні зупинки при наявності дорожньої розмітки «пішохідний перехід», зобов`язані виконувати вимоги підпункту «г» пункту 15.9 ПДР.
Частиною 3 статті 122 КУпАП зазначено, що перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на п`ятдесят кілометрів на годину, ненадання переваги в русі транспортним засобам аварійно - рятувальних служб, швидкої медичної допомоги, пожежної охорони, поліції, що рухаються з увімкненими спеціальними світловими або звуковими сигнальними пристроями, ненадання переваги маршрутним транспортним засобам, у тому числі порушення правил руху і зупинки на смузі для маршрутних транспортних засобів, а так само порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Колегія суддів вважає помилковими доводи апелянта щодо невірної кваліфікації правопорушення відповідачем, оскільки диспозиція наведеної вище правової норми передбачає притягнення до відповідальності водіїв транспортних засобів зокрема за порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху.
Статтею 251 КУпАП визначено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідачем до матеріалів справи долучено фотоматеріали та відеозапис фіксування правопорушення, з яких вбачається, що транспортний засіб марки Лада, державний номерний знак НОМЕР_1 було зафіксовано в момент вчинення правопорушення у м. Вінниці, вул. Пирогова, 17. Даний транспортний засіб знаходився за 2 м. 65 см від пішохідного переходу, що не відповідає вимогам п. 15.9 г ПДР. 
Колегія суддів враховує, що фотозйомка здійснена за допомогою технічного засобу Logic Instrument К80 V2, який пройшов стандартизацію відповідно до Закону, що підтверджується сертифікатом експертизи, атестатом відповідності, додатком до сертифікату.
Таким чином, фотознімки із відображенням автомобіля марки «Lada», номерний знак НОМЕР_1 та дані про відстань місця зупинки транспортного засобу від пішохідного переходу, містять інформацію про те, що транспортний засіб був зупинений за 2 м. 65 см. від пішохідного переходу, що підтверджено заміром такої відстані, тобто ближче 10 метрів від пішохідного переходу, що в свою чергу є порушенням правил зупинки транспортних засобів підпункт «г)» пункт 1 5.9 ПДР.
Надані відповідачем докази колегія суддів вважає належними та допустимими доказами в силу ст. 251 КУпАП, та які були обгрунтовано враховані при винесенні оскаржуваної постанови інспектором з маркування.
Також, у своїх доводах апелянт посилається на те, що вчинив правопорушення в стані крайньої необхідності.
В даному випадку необхідно зауважити, що стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам. Якщо загроза охоронюваним інтересам може виникнути в майбутньому, діяння не може вважатися таким, що вчинено у стані крайньої необхідності. На це прямо вказують слова тексту статті «для усунення небезпеки, яка загрожує». Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.
Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається.
Як вбачається з фотоматеріалів фіксування правопорушення та відеозапису з нагрудної камери інспектора з паркування, копія якого наявна в матеріалах справи, позивачем не було ввімкнено аварійної світлової сигналізації (п.9.9 ПДР) або не встановлено знак аварійної зупинки чи миготливий червоний ліхтар (п.9.11), що в свою чергу спростовує його твердження про виникнення технічних несправностей транспортного засобу.
Крім того, твердження позивача про порушення інспектором його прав, передбачених ст.268 КУпАП спростовуються матеріалами справи, які вказують на те, що розгляд справи про порушення правил зупинки транспортного засобу, зафіксоване в режимі фотозйомки, здійснено із урахуванням особливостей, визначених ч.3 ст.33, ст.279-1 КУпАП.
Колегія суддів вважає, що інспектором з паркування відділу паркування департаменту енергетики, транспорту та зв`язку Вінницької міської ради Безверхнім Я. В., при розгляді справи про адміністративне правопорушення та винесені оскаржуваної постанови дотримані усі вимоги передбачені КУпАП та доведено факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частини 3 статті 122 КУпАП.
В свою чергу позивачем не надано жодних доказів на підтвердження своїх доводів та обгрунтувань щодо протиправності оскаржуваної постанови.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 77 КАС України).
Разом з тим, у разі надання відповідачем доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать про вчинення позивачем адміністративного правопорушення, останній має спростовувати ці доводи.
Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 20 грудня 2019 року у справі №1540/4811/18.
На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 та статті 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 листопада 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий	 	 	Сторчак В. Ю.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Граб Л.С.    Іваненко Т.В.