Ухвала
 
15 січня 2021 року
м. Київ
 
справа № 757/33106/18-ц
провадження № 61-149ск21
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:                                                 
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Литвиненко І. В.,
 
розглянувши касаційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 березня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення коштів та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати,
 
ВСТАНОВИВ:
 
В липні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати.
 
В обґрунтування своїх позовних вимог зазначав про те, що з липня 2016 року працював в ДП «Донецька залізниця», яке в подальшому реорганізовано у ПАТ «Українська залізниця». 17 липня 2017 року позивач був звільнений із займаної посади на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату. На день звільнення позивача йому була нарахована але не виплачена заробітна плата за період з березня 2017 року до 17 липня 2017 року, грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку та одноразова грошова вихідна допомога у розмірі одного середньомісячного заробітку згідно статті 44 КЗпП України, що в сумі склало 21 627,51 грн. 
 
Позивач вказував, що дії відповідача є незаконними, так як згідно з вимогами частини першої статті 47 та частини першої статті 116 КЗпП України виплата усіх сум, що належать працівнику від підприємства, проводяться у день звільнення. В іншому випадку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність у вигляді нарахування та виплати такому працівникові середнього заробітку за весь час прострочення.
 
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 24 березня 2020 року позов задоволено.
 
Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 суму заборгованості із заробітної плати, грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку та одноразову грошову вихідну допомогу у розмірі одного середньомісячного заробітку, у розмірі 21 627,51 грн.
 
Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період затримки з 18 липня 2017 року до 05 липня 2018 року 58 788,62 грн.
 
Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь держави 1 409,60 грн витрат з оплати судового збору.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 03 грудня 2020 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 березня 2020 року в частині суми стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь держави судового збору змінено, стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь держави 804,16 грн. 
 
В решті рішення суду залишено без змін.
 
30 грудня 2020 року АТ «Українська залізниця» за допомогою засобів поштового зв`язку звернулося із касаційною скаргою до Верховного Суду на рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 березня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 грудня 2020 року в указаній вище справі.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8). 
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України. 
 
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
 
Предметом позову є стягнення коштів та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, ціна позову у даній справі станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 100 = 210 200 грн).
 
Обґрунтовуючи наявність підстав для відкриття касаційного провадження заявник покликається на підпункти «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що судами проігнорована усталена судова практика, чим порушено формування єдиної правозастосовчої практики, а також дана справа має виняткове значення для заявника.
 
Посилання АТ «Українська залізниця» у касаційній скарзі на те, що справа має виняткове значення для заявника не є достатніми для застосування пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. 
 
Доводи щодо порушення судами попередніх інстанцій, внаслідок ухвалення оскаржуваних рішень, формування єдиної правозастосовчої практики не дають підстав для відкриття касаційного провадження у справі відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки заявником не наведено даних щодо фундаментального значення цього питання.
 
Застосування критерію малозначності у цій справі є передбачуваним, судовий спір було розглянуто судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не навів інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.
 
Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).
 
Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 березня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення коштів та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати. 
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                         А. І. Грушицький
 
                                                                                                             В. С. Висоцька
 
                                                                                                             І. В. Литвиненко