ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2021 року	Львів	Справа № 140/6860/20 пров. № А/857/11228/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії: 
головуючого судді:                              Гуляка В.В. 
суддів:                                                   Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області, 
на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 23 липня 2020 року (суддя – Смокович В.І., час ухвалення - не зазначено, місце ухвалення - м.Луцьк, дата складання повного тексту – 23.07.2020р.), 
в адміністративній справі №140/6860/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області, 
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, 

                                                           встановив: 

У травні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача ГУ ДПС у Волинській області, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 10 лютого 2020 року №0001009-5033-0307, №0001009/1-5033-0307, №0001009/2-5033-0307, №0001010-5033-0307, №0001010/1-5033-0307, №0001010/2-5033-0307, №0001008-5033-0307, №0001008/1-5033-0307, №0001008/2-5033-0307. 
Відповідач позовних вимог не визнав, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву, просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 23 липня 2020 року позов задоволено. Визнано протиправними і скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Волинській області від 10 лютого 2020 року №0001009-5033-0307, №0001009/1-5033-0307, №0001009/2-5033-0307, №0001010-5033-0307, №0001010/1-5033-0307, №0001010/2-5033-0307, №0001008-5033-0307, №0001008/1-5033-0307, №0001008/2-5033-0307. Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Волинській області судовий збір у сумі 851,80 грн.. 
З цим рішенням суду першої інстанції від 23.07.2020 року не погодився відповідач ГУ ДПС у Волинській області та оскаржив його в апеляційному порядку. Апелянт вважає, що при ухваленні оскаржуваного рішення, судом першої інстанції не правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясовано обставини справи, які мають істотне значення для правильного вирішення спору, а тому підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт покликається на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що спірні об`єкти нерухомого майна є нерухомістю сільськогосподарського товаровиробника, а тому звільняються від сплати грошового зобов`язання, зазначаючи, що у позивача відсутній статус сільськогосподарського виробника. Також вказує апелянт, що позивач не декларував у 2016, 2017, 2018 роках отримання доходу від виробництва та реалізації сільськогосподарської продукції. Вважає, що ОСОБА_1 не є сільськогосподарським товаровиробником, оскільки не виробляє власного товару сільськогосподарського призначення, не займається розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та не здійснює операції з її постачання. Також вважає апелянт неприйнятними посилання позивача на те, що він є головою та засновником фермерського господарства "ОБЕРІГ", оскільки не надав доказів того, що спірні об`єкти нерухомості передані позивачем до статутного капіталу ФГ «ОБЕРІГ». Оскільки позивач не є сільськогосподарським товаровиробником, тому і відсутнє право на податкову пільгу, визначену підпункт «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України. Також відповідач вказує, що згідно витягу з ЄДРПОУ ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа- підприємець, основний вид діяльності: 47.19 Інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах. З урахуванням такого вважає апелянт, що належні позивачу приміщення є об`єктом оподаткування в силу імперативних приписів закону і на них повинен нараховуватись податок на нерухоме майно. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 23.07.2020 року та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволені позову повністю. 
Позивач ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу. Вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими та безпідставними, оскільки відповідач помилково вважає, що у позивача відсутній статус сільськогосподарського товаровиробника. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду від 23.07.2020 року – без змін. 

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з врахуванням наступного. 

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 60-66), копій договору купівлі-продажу від 13 квітня 2012 року (а.с. 24-25), довідки сільського голови від 09.12.2004 року (а.с. 26), свідоцтва про право власності на об`єкти нерухомого майна від 26.02.2008 року (а.с. 28), довідок КП «Волинське ОБТІ» (а.с. 23, 27), ОСОБА_1 є власником об`єктів нерухомого майна: 1) “Комплексний приймальний пункт побутового обслуговування, спеціалізоване ательє і майстерня, приймальний пункт хімчистки”, загальною площею 406.3 м.кв., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; 2) “Приміщення реммайстерні заг.пл. 601,9 м.кв. – літера “А-1”, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; 3) “38/100 частини приміщення автогаража площею 192 м.кв.”, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . 
ГУ ДПС у Волинській області на підставі підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54, підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України, 10 лютого 2020 року прийняло податкові повідомлення-рішення №0001009-5033-0307, №0001009/1-5033-0307, №0001009/2-5033-0307, №0001010-5033-0307, №0001010/1-5033-0307, №0001010/2-5033-0307, №0001008-5033-0307, №0001008/1-5033-0307, №0001008/2-5033-0307 (а.с. 14-22), якими ОСОБА_1 визначено грошові зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, а саме: 
1) по комплексному приймальному пункту за 2018 рік у сумі 22 691 грн. 86 коп., за 2017 рік у сумі 3250 грн. 40 коп., за 2016 рік у сумі 2799 грн 41 коп.; 
2) по приміщенню реммайстерні за 2018 рік у сумі 33616 грн. 12 коп., за 2017 рік у сумі 4815 грн. 20 коп., за 2016 рік у сумі 4147 грн. 09 коп.; 
3) по приміщенню автогаража за 2018 рік у сумі 10751 грн. 57 коп., за 2017 рік у сумі 1540 грн. 06 коп., за 2016 рік у сумі 1326 грн. 38 коп.. 
Позивач, вважаючи протиправними винесені щодо нього податкові повідомлення-рішення, звернувся із цим позовом до адміністративного суду. 

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірні об`єкти нерухомого майна відносяться до будівель сільськогосподарського призначення та фактично є нерухомістю сільськогосподарського товаровиробника. Також суд врахував, що в межах розгляду даного спору ГУ ДПС у Волинській області не надано доказів встановлення за результатами податкової перевірки ФГ “Оберіг” порушень податкового законодавства у частині подачі необхідної звітності (не подання такої звітності, зазначення недостовірної інформації), щодо нереальності господарських операцій в межах діяльності фермерського господарства, встановлення обставин щодо безпідставного використання майна або використання майна не за цільовим призначенням. А відтак суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач звільнений від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. 
Суд апеляційної інстанції погоджується із такими висновками суду першої інстанції, з врахуванням наступного. 

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Тобто, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. 
Так, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року №71-VIII, набрав чинності з 01 січня 2015 року, (далі - Закон №71-VIII) запроваджено новий місцевий податок, зокрема податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. 
Відповідно до пп.266.1.1 п.266.1 ст.266 ПК України, платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості. 
Об`єктом оподаткування згідно пп.266.2.1 п.266.1 ст.266 ПК України, є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка. 
Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (пп.266.3.1 п.266.1 ст.266 ПК України). 
Відповідно до пп.«ж» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності. 
Відповідно до пп.266.3.2 п.266.1 ст.266 ПК України, база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності. 
Згідно п.п.266.5.1 п.266.5 ст.266 ПК України, ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування. 
Згідно п.п.266.6.1 п.266.6 ст.266 ПК України, базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року. 
Згідно п.п.266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України, податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються платнику податку контролюючим органом у порядку, визначеному   статтею 42 цього Кодексу, до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком). 
Щодо новоствореного (нововведеного) об`єкта житлової та/або нежитлової нерухомості податок сплачується фізичною особою-платником починаючи з місяця, в якому виникло право власності на такий об`єкт. 
У даній справі спірним є питання застосування пп.«ж» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України до об`єктів нерухомого майна, що належать позивачу на праві власності. 
Правовий аналіз вказаної норми дає підстави для висновку, що її застосування передбачає наявність двох умов, перша з яких - власник об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) є сільськогосподарським товаровиробником, а друга - об`єкт нерухомості (будівля, споруда) призначений для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності. 
Судом встановлено і підтверджено матеріалами справи, що об`єкти нерухомого майна “Комплексний приймальний пункт побутового обслуговування, спеціалізоване ательє і майстерня, приймальний пункт хімчистки”, “Приміщення реммайстерні заг.пл. 601,9 м.кв. – літера “А-1”, “38/100 частини приміщення автогаража площею 192 м.кв.”, які належить позивачу на праві власності і щодо яких контролюючим органом донараховані податкові зобов`язання, є будівлями, призначеними для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності та фактично використовуються ФГ "Оберіг" у сільськогосподарській діяльності. 
При цьому судом установлено, що ОСОБА_1 є засновником та керівником (головою) Фермерського господарства “Оберіг”, яке зареєстроване як суб`єкт господарювання 10 грудня 2003 року. Вказані обставини стверджуються копіями довідки серії АБ №443679 з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с. 36-37, 100-102). 
Видами діяльності ФГ “Оберіг” є: код КВЕД 01.11 Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур (основний); код КВЕД 01.13 Вирощування овочів і баштанних культур, коренеплодів і бульбоплодів; код КВЕД 01.61 Допоміжна діяльність у рослинництві; код КВЕД 10.61 Виробництво продуктів борошномельно-круп`яної промисловості; код КВЕД 46.21 Оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин; код КВЕД 46.38 Оптова торгівля іншими продуктами харчування, у тому числі рибою, ракоподібними та молюсками; код КВЕД 47.89 Роздрібна торгівля з лотків і на ринках іншими товарами. 
Відповідно до змісту довідки сільського голови Затурцівської сільської ради Локачинського району Волинської області №362 від 12.05.2020 року (а.с. 38), спірні будівлі і приміщення належать ОСОБА_1 на праві власності, які він використовує у сільськогосподарській діяльності. 
Господарську діяльність ФГ “Оберіг” із вирощування та реалізації зернових культур, бобових культур і насіння олійних культур (сої, пшениці та ін.) позивач підтвердив копіями договорів купівлі-продажу №09/08-1 від 09.08.2017 року, від 2016 року, №12/02-1 від 12.02.2018 року (а.с. 92-97). 
Також встановлено, що ФГ “Оберіг” користується орендованими земельними ділянками сільськогосподарського призначення на підставі договору оренди землі від 22.12. 2010 року та додаткової угоди до нього, укладеного із Локачинською районною державною адміністрацією (а.с. 29-35). Позивач надав копії свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів, власником яких він є, на: спеціалізований вантажний самоскид, машин для внесення рідких органічних добрив, розкидача органічних добрив, трактори колісні, комбайна зернозбирального, причіп (а.с. 39-48). Крім того, ОСОБА_1 , як керівник фермерського господарства, подавав контролюючому органу розрахунки частки сільськогосподарського товаровиробництва за 2016, 2017, 2018 роки (а.с. 75-80). 
Наведені встановлені обставини спростовують доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 не довів використання спірних об`єктів у сільськогосподарській діяльності та є підприємцем лише за видом діяльності - роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах. 
Як з`ясовано судом, позивач є головою та засновником фермерського господарства "ОБЕРІГ", яке використовує спірні об`єкти нерухомості в сільськогосподарській діяльності». 
Вирішуючи спірне питання, чи є позивач як фізична особа сільськогосподарським товаровиробником, на якого поширюється пільга, передбачена підпунктом "ж" пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, суд першої інстанції також обґрунтовано керувався наступним. 
Пункт 30.1 статті 30 ПК України визначає, що податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті. 
У пп.14.1.235 п. 14.1 ст.14 ПК України розкрито поняття, що сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми або фізична особа - підприємець, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання. 
Застереження в підпункті 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України щодо цілей глави 1 розділу ХIV Податкового кодексу України не означає, що у інших випадках, передбачених цим Кодексом, термін "сільськогосподарський товаровиробник" має інше змістовне навантаження. 
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 01.10.2019 у справі № 0340/1905/18, які враховано судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення відповідно до приписів ч. 5 ст. 242 КАС України. 
Крім того, колегія суддів зазначає, що на користь висновку про те, що нормою пп.«ж» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України передбачена податкова пільга, в тому числі і для фізичних осіб, свідчить і подальше законодавче уточнення правового регулювання. 
Законом України від 23.11.2018 №2628-VІІІ, пп.«ж» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України викладено у новій редакції, згідно з якою не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позику. Тобто, законодавець уточнив з 01.01.2019 р., що сільськогосподарським товаровиробником є юридичні та фізичні особи. 
Зазначена пільга стосується сільськогосподарських товаровиробників і направлена на створення сприятливих умов для здійснення сільськогосподарської діяльності, стимулювання такої діяльності та досягнення її збалансованого податкового навантаження. 
Визначення "сільськогосподарський товаровиробник" також міститься у статті 1 Закону України "Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001 - 2004 років" від 18 січня 2001 року №2238-ІІІ, сільськогосподарський товаровиробник - фізична або юридична особа, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією. 
Враховуючи викладені обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірні об`єкти нерухомого майна “Комплексний приймальний пункт побутового обслуговування, спеціалізоване ательє і майстерня, приймальний пункт хімчистки”, “Приміщення реммайстерні заг.пл. 601,9 м.кв. – літера “А-1”, “38/100 частини приміщення автогаража площею 192 м.кв.”, з огляду на їх використання у сільськогосподарській діяльності ФГ “Оберіг”, відносяться до будівель сільськогосподарського призначення та фактично є нерухомістю сільськогосподарського товаровиробника. 
За наведеного, належні позивачу спірні об`єкти нерухомого майна не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в силу положень пп.«ж» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України. 
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про помилковість доводів відповідача, що позивач не має права на пільгу, встановлену зазначеною нормою, оскільки не використовував об`єкти нерухомості за цільовим призначенням. 
У своїх доводах апелянт зазначає, що позивач у 2016, 2017, 2018 роках не декларував отримання доходу від виробництва та реалізації сільськогосподарської продукції, разом з тим колегія суддів зауважує, що відповідач не надав доказів встановлення за результатами податкової перевірки ФГ “Оберіг” порушень податкового законодавства у частині подачі необхідної звітності (не подання такої звітності, зазначення недостовірної інформації), також щодо нереальності господарських операцій в межах діяльності фермерського господарства чи встановлення обставин щодо безпідставного використання майна або використання майна не за цільовим призначенням. 
Недоречним є покликання апелянта на практику Верховного Суду, що наведена у постанові від 24 лютого 2020 року у справі № 500/2407/18, оскільки обставини у справах не є тотожними, зокрема, у справі № 500/2407/18 не доведено наявність зареєстрованої позивачем юридичної особи, який займається виробництвом сільськогосподарської продукції та здійснює операції з її постачання, з наданням відповідних доказів. 
Таким чином, оскільки колегія суддів дійшла переконання, що позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати податку на спірне нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, оскаржені податкові повідомлення-рішення, прийняті 10 лютого 2020 року Головним управління ДПС у Волинській області №0001009-5033-0307, №0001009/1-5033-0307, №0001009/2-5033-0307, №0001010-5033-0307, №0001010/1-5033-0307, №0001010/2-5033-0307, №0001008-5033-0307, №0001008/1-5033-0307, №0001008/2-5033-0307 є протиправними та підлягають скасуванню. 
Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції всебічно з`ясовано обставини справи, рішення суду першої інстанції винесено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому немає підстав для його скасування. 

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Згідно п.6 ч.6 ст.12 КАС України, для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд – 

                                                     постановив: 

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області – залишити без задоволення. 
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 23 липня 2020 року в адміністративній справі №140/6860/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	Р. Й. Коваль