Дата документу 05.02.2021 Справа № 337/2154/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №337/2154/20        Головуючий у 1 інстанції: Сидорова М.В.
Провадження № 22-ц/807/423/21        Суддя-доповідач: Дашковська А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«05» лютого 2021 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого:        Дашковської А.В.,
суддів:        Кримської О.М.,
       Кочеткової І.В.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу з апеляційною скаргою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ» на заочне рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ» про стягнення вихідної допомоги, 

ВСТАНОВИВ:

В червні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ» про стягнення вихідної допомоги.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що відповідно до протоколу №1 від 07 вересня 2017 року її було обрано головою правління ОСББ «ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ», а 17 березня 2019 року рішенням правління ОСББ «ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ», яке оформлено протоком №1 від 17 березня 2019 року, вона була звільнена з посади голови правління, про що новообраним головою правління було видано наказ від 16 квітня 2019 року за №1-0000000001. 

Оскільки, трудовий договір був розірваний на підставі п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України, їй відповідно до ст.44 КЗпП України повинна була бути виплачена вихідна допомога у розмірі не менше шестимісячного заробітку, що не було зроблено.

Новим головою правління було видано наказ від 16 квітня 2019 року №3-КЗ, відповідно до якого її було звільнено на підставі ч.4 ст.41 КЗпП України, у зв`язку з чим вона звернулась до Головного управління Держпраці в Запорізькій області зі скаргою. 

На підставі її скарги було проведено перевірку діяльності ОСББ «ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ» та винесено припис від 18 листопада 2019 року №ЗП3489/315/АВ/П, який був оскаржений відповідачем в судовому порядку. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 18 березня 2020 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 31.03.2020р., у задоволенні позову ОСББ «ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ» до ГУ Держпраці в Запорізькій області про скасування припису про усунення виявлених порушень було відмовлено. 

Оскільки на час звернення до суду наказ про її звільнення від 16 квітня 2019 року за №1-0000000001 є чинним, вважала, що відповідач повинен їй виплатити вихідну допомогу в розмірі 45420,00грн.
На підставі зазначеного просила стягнути з ОСББ «ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ» на її користь вихідну допомогу в розмірі 45420 грн.

Заочним рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня 2020 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСББ «ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 45 420 грн.
Стягнуто з ОСББ «ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору в сумі 840,80 грн. та витрати на правничу допомогу в сумі 1000 грн., а всього 1840,80 грн.

Не погоджуючись із зазначеним заочним рішенням суду, ОСББ «ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що відносини, що виникли між сторонами, не мають трудового характеру, об`єднання звернулось до Господарського суду Запорізької області з позовом про скасування протоколу №2 від 03 квітня 2018 року, судом невірно обраховано розмір вихідної допомоги, просить скасувати рішення суду.

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що наявність між сторонами трудових відносин встановлена Запорізьким окружним адміністративним судом в межах розгляду адміністративної справи №280/5943/19, розрахунок вихідної допомоги був здійснений відповідно до вимог законодавства, рішенням Господарського суду Запорізької області в задоволенні позову ОСББ «ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ» до неї про визнання протоколу правління №2 від 03 квітня 2018 року відмовлено, нею були понесені витрати на правничу допомогу в апеляційному суді в розмірі 1400 грн., які просила стягнути з відповідача.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 07 грудня 2020 року апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, та ухвалою Запорізького апеляційного суду від 30 грудня 2020 року справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ч. 2 ст. 369 ЦПК України.

Відповідно до частин першої, третьої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог.

Колегія судів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції. 

Матеріалами справи підтверджено, що ОСББ «ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ» діє відповідно до Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», чинного законодавства України та Статуту (п. 2 Розділу І Статуту) (а.с.10-23).
Наказом № 1-ОД від 04 квітня 2018 року позивач була призначена на посаду голови правління ОСББ «ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ», що підтверджується відповідним записом в трудовій книжці ОСОБА_1 (а.с.25).

Відповідно до наказу (розпорядження) керівника ОСББ «ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ» Кара М.О. №1-0000000001 від 16 квітня 2019 року ОСОБА_1 звільнена з посади голови правління ОСББ «ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ» у зв`язку з припиненням строку повноважень на підставі п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України (а.с. 25,26).

Згідно з реєстром застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування заробітна плата позивача ОСОБА_1 у лютому 2019 року складала 7446,00 грн., у березні 2019 року – 7693,80 грн. (а.с.28).

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 18 березня 2020 року, з виправленою опискою ухвалою суду від 31 березня 2020 року було відмовлено у задоволенні позову ОСББ «ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ» до Головного управління Держпраці в Запорізькій області про скасування припису від 18 листопада 2019 року №3489/315/АВ/П про усунення виявлених порушень (а.с.29-39).

Вказаним рішенням було встановлено, що ОСОБА_1 було обрано головою ОСББ «ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ» відповідно до протоколу №1 від 07 вересня 2017 року. 
На підставі звернення ОСОБА_1 . Головним управлінням Держпраці у Запорізькій області здійснено інспекційне відвідування ОСББ «ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ» з питань додержання законодавства про працю.

Приписом Головного управління Держпраці у Запорізькій області про усунення виявлених порушень №ЗП3489/315/АВ/П від 18 листопада 2019 року, висновки якого були визнані Запорізьким окружним адміністративним судом обґрунтованими та доведеними, нового голову правління ОСББ «ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ» зобов`язано усунути такі порушення:
- наказом від 16 квітня 2019 року №1-01 ОСОБА_1 звільнена згідно п.5 ст.41 КЗпП України. Відповідно до табелю обліку використання робочого часу за квітень 2019 року, 16.04.2019 року був для неї робочим днем. Як вбачається із записів наказу №1-01, ОСОБА_1 ознайомлена із зазначеним наказом наступного дня - 17.04.2019 року, чим порушено вимоги ч.2 ст.47 КЗпП України.
- про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, керівництво ОСББ письмово не повідомило ОСОБА_1 перед виплатою зазначених сум, чим порушено вимоги ч. 1 ст. 116 КЗпП України.

За приписами ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. 

Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (ст. ст. 2, 36, 40, 41 КЗпП України).

Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами (ст.3 КЗпП України).

За приписами статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: 1) угода сторін; 2) закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення; 3) призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу; 4) розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45); 5) переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду; 6) відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці; 7) набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи; 7-1) укладення трудового договору (контракту), всупереч вимогам Закону України "Про запобігання корупції", встановленим для осіб, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом року з дня її припинення; 7-2) з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади"; 8) підстави, передбачені контрактом; 9) підстави, передбачені іншими законами.

Звільнення працівника на підставі п. 9 ч. 1 ст. 36 КЗпП України відбувається у випадку, якщо підстави звільнення передбачено іншими законами, а не КЗпП України.

Згідно зі ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41).

Відповідно до положень п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку припинення повноважень посадових осіб.

Як вбачається з наказу (розпорядження) керівника ОСББ «ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ» Кара М.О. №1-0000000001 від 16 квітня 2019 року ОСОБА_1 звільнена з посади голови правління ОСББ «ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ» у зв`язку з припиненням строку повноважень на підставі п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України, відповідний запис міститься в трудовій книжці позивача.

Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст. 36 та п.п. 1, 2 і 6 ст. 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (п. 3 ст. 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (ст.ст. 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у п. 5 ч. 1 ст. 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток..

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і, надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що між сторонами існували трудові правовідносини, та у відповідності до ст. 44 КЗпП України позивач має право на отримання вихідної допомоги.

Колегія суддів погоджується з висновком суду щодо розміру вихідної допомоги, яка підлягає виплаті позивачу.

За приписами ст. 44 КЗпП України у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше шестимісячного середнього заробітку.

Порядок обчислення середньої заробітної плати врегульовано постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995р. № 100 (далі - Порядок). 

За приписами п. 1 Порядку цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках, зокрема, виплати вихідної допомоги.

Відповідно до п.2 вказаного Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Згідно з п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що згідно з наданими позивачем доказами заробіток ОСОБА_1 за два календарні місяці, що передували її звільненню, лютий та березень 2019 року становить 7446,00 грн. та 7693,80 грн. відповідно, середньоденний заробіток позивача дорівнює 378,50 грн., виходячи з кількості фактично відпрацьованих днів - 40 днів (20 днів в лютому 2019 року + 20 днів в березні 2019 року).
Отже, середньомісячний заробіток для розрахунку розміру вихідної допомоги становить 7570,00 грн. (378,50 грн. х 20 днів =7570,00 грн.).
Таким чином, сума вихідної допомоги, яка підлягає виплаті позивачу, становить 45 420,00 грн. (7570,00 грн. х 6 місяців = 45 420,00 грн.).

Посилання в апеляційній скарзі на те, що вказаний розмір вихідної допомоги повинен розраховувались, виходячи із заробітної плати позивача з відрахуванням податків та обов`язкових платежів, не заслуговують на увагу, оскільки за приписами п. 3 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Суми нарахованої заробітної плати враховуються у тому місяці, за який вони нараховані та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Доводи апеляційної скарги щодо оскарження в судовому порядку протоколу №2 від 03 квітня 2018 року, яким встановлено збільшення посадового окладу позивача, є неприйнятними, оскільки рішенням Господарського суду Запорізької області від 14 грудня 2020 року в задоволенні позову ОСББ «ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ» до ОСОБА_2 про скасування протоколу №2 від 03 квітня 2018 року та стягнення 23208,56 грн. відмовлено, доказів оскарження рішення суду в апеляційному порядку та його скасування ОСББ «ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ» не надано.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, що мають істотне значення для її вирішення, дослідив надані сторонами докази у їх сукупності та зробив правильний та обґрунтований висновок про задоволення позову.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У відзиві ОСОБА_1 заявила клопотання про компенсацію витрат на правничу допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції в розмірі 1400 грн. за складання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч. 2,3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. 

У рішеннях ЄСПЛ від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Колегія суддів, вирішуючи питання про відшкодування понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, дійшов висновку про те, що наявні в матеріалах справи договір про надання правничої допомоги 04 серпня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням «Юридична компанія «Радник», додаткова угода від 15 грудня 2020 року до договору про надання правничої допомоги від 04 серпня 2020 року, рахунок-фактура №СФ-0000393 від 21 грудня 2020 року, дублікат квитанції №0.0.1954147370.1 від 22 грудня 2020 року, акт прийому-передачі виконаних робіт від 21 грудня 2020 року, відповідно до яких адвокат Штабовенко Д.В. витратив на складання відзиву 2 години, година роботи адвоката становить 700 грн., тому сума до сплати становить 1400 грн. (2 х 700 грн.), є належними доказами на підтвердження понесення позивачем витрат на правничу допомогу у вказаному розмірі (а.с.70, 140, 141, 142, 143).

До Запорізького апеляційного суду заперечення ОСББ «ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ» щодо розміру витрат ОСОБА_1 на правничу допомогу не надходили.

З огляду на зазначене, з ОСББ «ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ» на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1400 грн.

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ» залишити без задоволення.

Заочне рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Стягнути з Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1400 (тисяча чотириста) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складений 05 лютого 2021 року.

Головуючий        А.В. Дашковська 

Судді:         О.М. Кримська 

       І.В. Кочеткова