УХВАЛА

03 лютого 2021 року 
Київ
справа №826/22688/15
адміністративне провадження №Зв/9901/93/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):
cудді-доповідача - Радишевської О.Р.,
суддів - Кашпур О.В., Уханенка С.А.
розглянув у порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Вищого адміністративного суду України від 01 грудня 2016 року в справі №826/22688/15
за позовом  ОСОБА_1 до Апеляційного суду Дніпропетровської області, Державної судової адміністрації України, Головного управління Державної казначейської служби України про визнання протиправною бездіяльності, стягнення вихідної допомоги судді при виході у відставку, стягнення суддівської винагороди,
УСТАНОВИВ:
І. Обставини справи
1.           ОСОБА_1 (далі - позивачка, ОСОБА_1 ) звернулася до суду з позовом до Апеляційного суду Дніпропетровської області (далі - відповідач-1), Державної судової адміністрації України (далі - відповідач-2, ДСА України), Головного управління Державної казначейської служби України (далі - відповідач-3, ГУ ДКС України) з вимогами: визнати протиправною бездіяльність ДСА України, Апеляційного суду Дніпропетровської області, ГУ ДКС України в не нарахуванні та невиплаті позивачці вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою на день досягнення нею 65-річного віку і реалізованого права на відставку судді згідно з пунктом 9 частини п`ятої статті 126 Конституції України та статті 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» і не виплаті заробітної плати (суддівської винагороди); стягнути з ДСА України, Апеляційного суду Дніпропетровської області, ГУ ДКС України на її користь вихідну допомогу в розмірі 214368 грн 80 коп і недоплачену суддівську винагороду в розмірі 92508 грн 68 коп (всього: 306876 грн 68 коп); ураховуючи те, що вирішується питання щодо присудження соціальної допомоги з відносин публічної служби у вигляді одноразового грошового забезпечення (утримання) та суддівської винагороди (заробітної плати), відповідно до вимог пункту 2 частини першої і пункту 1 частини другої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року), звернути постанову до негайного виконання в частині стягнення всієї суми боргу за вказаною державною соціальною допомогою та заробітною платою.
2.          На обґрунтування вимог позивачка зазначила, що відповідачами допущено протиправну бездіяльність і не вчинено дій щодо нарахування та виплати їй вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, що передбачено статтею 136 Закону України від 07.07.2010 №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції, чинній станом на день подання позивачем заяви на відставку; далі - Закон №2453-VI). Також у період з 01.01.2015 по 25.08.2015, на думку позивачки, їй протиправно недоплачувалася заробітна плата. Так, у період з 01.01.2015 по 31.03.2015 позивачці виплачувалася суддівська винагорода у розмірі однієї мінімальної заробітної плати - 1218 грн, а у період 01.04.2015 р. по 25.08.2015 у вигляді посадового окладу - 13398 грн (1218 грн х 10 х 1,1 коефіцієнт для суддів апеляційних судів).
3.          Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24     листопада 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2016 року, позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Апеляційного суду Дніпропетровської області, ДСА України, ГУ ДКС України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою на день досягнення нею 65-річного віку і реалізованого права на відставку судді згідно з пунктом 9 частини п`ятої статті 126 Конституції України та статті 109 Закону №2453-VI. Зобов`язано ДСА України виділити Апеляційному суду Дніпропетровської області кошти для проведення виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги в сумі 214368,80 грн. Стягнуто з Апеляційного суду Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в сумі 214368,80 грн. У решті позову відмовлено.
4.          Суд першої інстанції, з позицією якої погодився суд апеляційної інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, виходив з того, що відповідно до частини дев`ятої статті 129 Закону №2453-VI (у редакції, чинній станом на період з 01.01.2015 по 28.03.2015) судді з моменту закінчення його повноважень до моменту прийняття рішення про його звільнення (відставку) здійснюється виплата суддівської винагороди у розмірі однієї мінімальної заробітної плати у розрахунку за повний календарний місяць. Статтею 8 Закону України від 28.12.2014 №80-VIII «Про Державний бюджет на 2015 рік» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) установлено у 2015 році мінімальну заробітну плату в місячному розмірі: з 01 січня - 1218     грн, з 01 грудня - 1378 грн. Таким чином, вимоги позивача в частині, що стосується ненарахування та невиплати заробітної плати за період з січня 2015 року по березень 2015 року, є безпідставними.
5.          Законом України від 12.02.2015 №192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» (далі - Закон №192-VIII) Закон №2453-VI викладено у новій редакції.
6.          Так, згідно з частиною другою статті 133 Закону №2453-VI суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1)     вислугу років; 2)     перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці. 
7.          Частиною третьою статті 133 Закону №2453-VI визначено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.
8.          Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 133 Закону №2453-VI посадові оклади інших суддів встановлюються пропорційно до посадового окладу судді місцевого суду з коефіцієнтом: судді апеляційного суду - 1,1.
9.          Водночас частиною десятою статті 133 цього Закону передбачено, що суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу. 
10.          Нарахування та виплата позивачці суддівської винагороди у період з 01.04.2015 по 25.08.2015 здійснювалася у розмірі посадового окладу без передбачених частиною другої статті 133 Закону №2453-VI доплат, що свідчить про безпідставність позовних вимог в цій частині також.
11.          Щодо позовної вимоги в частині невиплати вихідної допомоги ОСОБА_1 , то суди попередніх інстанцій зазначили, що остання подала заяву про відставку 21 березня 2014 року, однак Верховна Рада України прийняла рішення про її звільнення лише 16 липня 2015 року.
12.          Отже, оскільки право на відставку позивачкою реалізовано до набрання чинності Законом України від 27.03.2014 №1166-VІІ «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» (далі - Закон №1166-VII), яким із Закону №2453-VI виключено статтю 136, є правові підстави для нарахування і виплати позивачці вихідної допомоги. При цьому вказали, що скасування при виході у відставку гарантованої виплати вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою є обмеженням соціальних гарантій суддів, передбачених Конституцією України та іншими законами України, оскільки зміст та обсяг досягнутого суддями рівня матеріального забезпечення не може бути звужено або скасовано шляхом внесення змін до чинного законодавства.
13.          Постановою Вищого адміністративного суду України від 01 грудня 2016 року касаційну скаргу ДСА України задоволено. Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 листопада 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2016 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.
14.          Скасовуючи рішення суддів попередніх інстанцій, суд касаційної інстанції виходив з того, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивачки з посади судді (16 липня 2015 року).
15.          Законом №1166-VІІ, який набрав чинності 01.04.2014, було внесено зміни до Закону №2453-VI, а саме виключено статтю 136 цього Закону, в якій зазначалось, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. З огляду на це підстави для виплати вихідної допомоги позивачці відсутні.
16.          Ухвалою колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 09 березня 2017 року відмовлено в допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_1 до Апеляційного суду Дніпропетровської області, ДСА України, ДКС України про визнання бездіяльності протиправною, стягнення суддівської винагороди та вихідної допомоги для перегляду постанови Вищого адміністративного суду України від 01 грудня 2016 року.
ІІ. Провадження за виключними обставинами 
17.          18 травня 2020 року на адресу Верховного Суду направлена заява ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Вищого адміністративного суду України від 01 грудня 2016 року в справі №826/22688/15 з підстави, визначеної пунктом 1 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
18.          На обґрунтування заяви позивачка посилається як на виключну обставину на Рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020 в справі №3-311/2018 (4182/18, 4632/19, 5755/19) та від 04 грудня 2018 року №11-р/2018 в справі №1-7/2018 (4062/15).
19.          Як зазначає позивачка, Конституційний Суд України у Рішенні від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020 в справі №3-311/2018 (4182/18, 4632/19, 5755/19) визнав положення підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону №1166-VII, яким виключено статтю 136 Закону №2453-VI, таким, що не відповідає Конституції України (неконституційним).
20.          У Рішенні від 04 грудня 2018 року №11-р/2018 в справі №1-7/2018 (4062/15) Конституційний Суд України визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону №2453-V, у редакції Закону №192-VIII. Це положення належить застосовувати у його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 01 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат».
21.          Також визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини десятої статті 133 Закону №2453-VI, у редакції Закону №192-VIII, згідно з якою «суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу», для цілей застосування окремих положень Закону №1402-VIII.
22.          За наслідками автоматизованого розподілу судової справи між суддями заяву про перегляд судового рішення передано на розгляд колегії суддів: судді-доповідачу Радишевській     О.Р., суддям Кашпур     О.В., Уханенку С.А.
23.          27 травня 2020 року ухвалою Верховного Суду відкрито провадження за такою заявою.
24.          У відзиві на заяву ДСА України вказує, що суддям, які виходили у відставку з 01 квітня 2014 року до 30 вересня 2016 року, виплата вихідної допомоги законодавством не передбачалася.
25.          На думку ДСА України, посилання позивачки як на виключну обставину на Рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020 в справі №3-311/2018 (4182/18, 4632/19, 5755/19) є безпідставним, оскільки положення підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону №1166-VII втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.
26.          ДСА України наголошує, що за змістом статті 152 Конституції України рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для відносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення.
27.          На підтвердження доводів, наведених у відзиві, ДСА України посилається на правові позиції Верховного Суду, викладені в постановах від 23 січня 2019 року в справі №820/2462/17, від 25 липня 2019 року в справі №804/3790/17, від 23 грудня 2019 року в справі №814/1274/17.
28.          Також ДСА України у відзиві на заяву підкреслює, що з метою застосування приписів пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України рішення не повинно ще бути виконаним, водночас рішення, про перегляд якого просить позивачка, взагалі не передбачає примусового виконання, оскільки ним відмовлено у задоволенні позовних вимог.
29.          У відзиві на заяву Апеляційний суд Дніпропетровської області зазначає, що норми частин третьої, десятої статті 133 Закону №2453-V (у редакції Закону №192-VIII), які визнані неконституційними пунктами 1, 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року №11-р/2018 в справі №1-7/2018 (4062/15), втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення, тобто з 04 грудня 2018 року, а тому не можуть бути застосовані до періоду з 01 січня 2015 року до 25 серпня 2015 року. З огляду на це вимоги позивачки про стягнення суддівської винагороди за період з 01 січня 2015 року по 25 серпня 2015 року у розмірі 93638 грн 68 коп є неправомірними та такими, що не підлягають задоволенню.
ІІІ. Джерела права та акти їхнього застосування
30.          Згідно з частиною першою статті 147 Конституції України Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених цією Конституцією випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до цієї Конституції.
31.          Відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 Закону України від 13.07.2017 №2136-VIII «Про Конституційний Суд України» (далі - Закон №2136-VIII) до повноважень Суду належить, зокрема вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність) законів України та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим.
32.          Статтею 91 Закону №2136-VIII передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їхню неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
33.          Згідно з частиною першою статті 361 КАС України судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за нововиявленими або виключними обставинами.
34.          Відповідно до пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.
35.          Частиною шостою статті 361 КАС України передбачено, що при перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.
36.          Відповідно до частин другої та третьої статті 133 Закону №2453-VI (у редакції Закону №192-VIII) суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
37.          Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.
38.          Частиною десятою вказаної статті обумовлено, що суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.
39.          Згідно з частиною першою статті 136 Закону №2453-VI (у редакції, чинній до 01 квітня 2014 року) судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.
40.          Стаття 136 Закону №2453-VI була виключена відповідно до положень підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону №1166-VII.
ІV. Позиція Верховного Суду
41.          Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої позивачкою заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами, Суд виходить з такого.
42.          Рішенням Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року №11-р/2018 в справі №1-7/2018 (4062/15) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення частини третьої статті 133 Закону №2453-VI, у редакції Закону №192-VIII. Це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 01 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат».
43.          Визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення частини десятої статті 133 Закону №2453-VI, у редакції Закону №192-VIII, за яким «суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу», для цілей застосування окремих положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII зі змінами, а саме: частини першої статті 55 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами та з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про його відрядження до іншого суду; частини восьмої статті 56, частин першої, другої статті 89 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з обов`язковим проходженням підготовки у Національній школі суддів України для підтримання кваліфікації; частини третьої статті 82, частин шостої, сьомої статті 147 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді.
44.          Також Рішенням Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020 в справі №3-311/2018 (4182/18, 4632/19, 5755/19) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону №1166-VII.
45.          Частиною другою статті 152 Конституції України встановлено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
46.          Конституційний Суд України у Рішенні від 24 грудня 1997 року №8-зп в справі за конституційним поданням народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) розпоряджень Президента України про призначення перших заступників, заступників голів обласних, Київської міської державних адміністрацій, виданих протягом липня - грудня 1996 року, січня 1997 року (справа щодо призначення заступників голів місцевих державних адміністрацій) зазначив, що частина друга статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їхні окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їхню неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.
47.          У Рішенні від 30 вересня 2010 року №20-рп/2010 в справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України від 08 грудня 2004 року №2222-IV«Про внесення змін до Конституції України» (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їхнього виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їхню неконституційність.
48.          Таким чином, зі змісту статті 152 Конституції України випливає, що рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення.
49.          У пункті 3 резолютивної частини Рішення від 04 грудня 2018 року №11-р/2018 в справі №1-7/2018 (4062/15) Конституційний Суд України вирішив, що положення частин третьої, десятої статті 133 Закону №2453-VI, у редакції Закону №192-VIII, які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.
50.          Отже, дія частин третьої, десятої статті 133 Закону №2453-VI, у редакції Закону №192-VIII, втратила чинність з 04.12.2018.
51.          У пункті 2 резолютивної частини Рішення від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020 в справі №3-311/2018 (4182/18, 4632/19, 5755/19) Конституційний Суд України вирішив, що положення підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону №1166-VII, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.
52.          Отже, дія підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону №1166-VII втратила чинність з 15.04.2020.
53.          За таких обставин Рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020 в справі №3-311/2018 (4182/18, 4632/19, 5755/19) та від 04 грудня 2018 року №11-р/2018 в справі №1-7/2018 (4062/15) на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки правовідносини у цій справі виникли до прийняття таких рішень, а останні не містять положень, які б поширювали свою дію на правовідносини, що виникли до набрання ними чинності.
54.          Аналогічної позиції щодо оцінки, як виключної обставини, рішень Конституційного Суду України дотримується Верховний Суд, зокрема у постановах від 25 липня 2019 року в справі №804/3790/17, від 23 грудня 2019 року в справі №814/1274/17 і в ухвалах від 23 січня 2019 року в справі №820/2462/17, від 12 серпня 2020 року в справі №826/18177/15, від 23 вересня 2020 року в справах №820/1331/16, №808/1090/16, №820/1498/16.
55.          Суд також указує, що зі змісту пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України випливає, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи може бути підставою для перегляду рішення за виключними обставинами тільки, якщо рішення суду ще не виконане.
56.          Проте у випадку, що є предметом дослідження, рішення не може вважатись невиконаним, у контексті приписів пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, оскільки рішення, що набрало законної сили, яким у задоволенні позову відмовлено, не передбачає примусового виконання.
57.          Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2019 року в справі №808/2492/18.
58.          Та обставина, що рішення суду касаційної інстанції є невмотивованим в частині позовних вимог щодо суддівської винагороди не може бути взята Судом до уваги, оскільки такі доводи свідчать про незгоду позивачки з цим рішенням. Однак така обставина не відносяться до переліку підстав (частина п`ята статті 361 КАС України) для перегляду судового рішення у зв`язку з виключними обставинами.
59.          За таких обставин і законодавчого регулювання Суд не вбачає підстав для скасування постанови Вищого адміністративного суду України від 01 грудня 2016 року в справі №826/22688/15.
60.          Керуючись статтями 248, 361-369 КАС України, Суд
УХВАЛИВ:
61.          Відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Вищого адміністративного суду України від 01 грудня 2016 року в справі №826/22688/15.
62.          Постанову Вищого адміністративного суду України від 01 грудня 2016 року в справі №826/22688/15 залишити в силі.
63.          Ухвала набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.
Суддя-доповідач:                                                                                О.Р. Радишевська
Судді:                                                                                                    О.В. Кашпур
                                                                                                    С.А. Уханенко