Справа № 303/585/19

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        24 лютого 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого                                судді КОНДОРА Р.Ю.
суддів                                        СОБОСЛОЯ Г.Г., МАЦУНИЧА М.В.
за участю секретаря                БАЛАЖ Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 303/585/19 за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Мукачево Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, зняття її з реєстрації та зобов`язання звільнити жиле приміщення, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 8 жовтня 2020 року, повний текст якого складено 8 жовтня 2020 року, головуючий суддя Данко В.Й.,-

встановив:

23.01.2019 Квартирно-експлуатаційний відділ м. Мукачево Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України (далі – КЕВ м. Мукачево) звернувся до Мукачівського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, зняття її з реєстрації та зобов`язання звільнити жиле приміщення.
Ухвалою судді Мукачівського міськрайонного суду від 30.01.2019 справу передано за підсудністю на розгляд до Ужгородського міськрайонного суду.
Позов мотивувався таким. Одним із завдань КЕВ м. Мукачево як спеціалізованої військової установи є забезпечення військових частин і установ казарменно-житловим фондом, майном квартирного призначення, ведення обліку та аналізу стану цього майна, правильне і раціональне використання казарменно-житлового фонду, облік військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов, контроль за правильним оформленням облікових справ при наданні житлових приміщень тощо.
На виконання нормативних актів щодо забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями позивач проводить щорічну перевірку стану обліку та використання житлової площі. Під час перевірки було виявлено, що в житловому приміщенні гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 , яке перебуває у віданні Міністерства оборони України, зі слів сусідів ніхто не проживає понад два роки, про що 08.06.2018 і 09.11.2018 складені акти. Було встановлено, що дана кімната в гуртожитку на підставі спеціального ордера серії ГЖ № 75 від 15.10.2014 надавалася як службова житлова площа для тимчасового проживання на час проходження військової служби у ІНФОРМАЦІЯ_1 (м. Ужгород) капітану ОСОБА_1 , який вже звільнений з лав Збройних Сил України на підставі наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 від 22.01.2018 № 10. Звільнення проведене на підставі ст. 26 ч. 8 п. 1 пп. «ї» Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку з закінченням строку контракту в особливий період, якщо військовослужбовець не висловив бажання продовжувати військову службу).
Відповідач ОСОБА_1 зареєстрований в цій кімнаті гуртожитку з 19.11.2016, але фактично не проживає у вказаному будинку з часу реєстрації і досі. КЕВ м. Мукачево не звертався до відповідача з проханням, щоб він добровільно знявся з реєстрації в належному Міністерству оборони України гуртожитку, оскільки останнє відоме позивачу місце проживання відповідача це адреса розташування гуртожитку: АДРЕСА_1 .
Такі дії відповідача порушують право власності на житлове приміщення, власник, права якого порушені, вправи вимагати захисту свого права, в тому числі, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні своїм майном (ст.ст. 386, 391 ЦК України).
Відповідно до ст.ст. 71, 72 ЖК України, суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, якщо буде доведено, що вона не користується приміщенням (відсутня в приміщенні) більше шести місяців без поважної причини. Сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням; інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину (ст. 132 ч.ч. 1, 2 ЖК України).
Посилаючись на ці обставини, позивач КЕВ м. Мукачево просив:
визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , таким, що втратив право користування службовим, житловим приміщенням – кімнатою в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 ;
зобов`язати орган реєстрації здійснити зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ;
зобов`язати ОСОБА_1 вивільнити житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 08.10.2020 у позов задоволено частково, визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням – кімнатою у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , в інших вимогах позову відмовлено.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із його обґрунтованості та доведеності щодо вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки було встановлено, що відповідач без поважних причин не проживає понад півроку в кімнаті гуртожитку, крім того, він не виконав свого письмового зобов`язання звільнити кімнату в гуртожитку в разі звільнення з військової служби.

Відповідач ОСОБА_1 оскаржив рішення суду в повному обсязі як незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Доводи скарги зводяться до таких.
Висновок суду про те, що відповідач був відсутній у жилому приміщенні понад шість місяців без поважних причин необґрунтований і суперечить обставинам справи та наданим відповідачем доказам.
Так, позивач отримав кімнату АДРЕСА_2 під час проходження військової служби на законних підставах. Він офіцер, учасник бойових дій, постійно проживає за вказаною адресою, оплачує за проживання та не має іншого житла. В кімнаті знаходяться його речі. З 2007 року відповідач перебував на квартирному обліку МО України, однак, житла не отримав. Зараз відповідач є майором Служби судової охорони.
Періодично відповідач виїжджає з місця проживання для догляду за своєю одинокою бабусею ОСОБА_2 , 1929 р.н., яка проживає в Львівській області, а також на відпочинок або у відрядження по роботі і не перебуває в місці реєстрації тимчасово, кілька тижнів у різний час. Про такі поважні причини своєї відсутності відповідач повідомляв завідувачку гуртожитку.
При цьому, протягом останніх 18 місяців відповідач періодично виїжджав для догляду за бабусею, проте, перебував із нею не більше одного тижня на місяць, а тлумачення судом цієї ситуації та наданих відповідачем свідчень інших людей у той спосіб, що відповідач протягом останніх 18 місяців був відсутній у кімнаті гуртожитку, не відповідає дійсності.
Перевірка стану обліку та використання жилої площі в гуртожитку проводилася не на підставі нормативних і розпорядчих документів із цього питання, а на замовлення сусіда відповідача по гуртожитку ОСОБА_3 (мешканця кімнат АДРЕСА_3 ), який претендує на його кімнату. Наказ начальника Західного ТКЕУ на проведення вказаної перевірки не видавався і не був наданий суду позивачем, а житлова комісія, для такої перевірки не була створена, тому порядок перевірки, що був визначений наказом начальника Західного ТКЕУ від 01.10.2018 № 233, не був дотриманий.
Позивач не довів свого позову належними і допустимими доказами, а надані ним акти підписані зацікавленою у виселенні відповідача особою – ОСОБА_3 , із яким неодноразово вже були конфлікти через користування житлом. Ця особа змінювала замок до вхідних дверей спільного коридора, перешкоджала в доступі до кімнати, провокувала сварки тощо. З цього приводу відповідач звертався до органів поліції. Інші особи, які підписали акти, є друзями ОСОБА_3 , проживають у кімнатах, які знаходяться на значній відстані від кімнати відповідача ( ОСОБА_4 ), або поверхом вище ( ОСОБА_5 ) і не можуть знати, чи проживає відповідач у своїй кімнаті. 
Акти від 08.06.2018 і від 09.11.2018 є неналежними доказами, оскільки не відповідають установленим у Збройних Силах України правилам діловодства, вимогам до офіційних документів, зокрема, не мають реєстраційних індексів, не пронумеровані, не зареєстровані, не підписані житловою комісією, акти не містять фіксації часу (годин) проведення перевірки, суперечливі за своїм змістом щодо часу начебто відсутності відповідача в жилому приміщенні і ними не зафіксована відсутність речей відповідача в кімнаті гуртожитку. Записи в актах про те, що ніхто не відчиняє двері кімнати відповідача, не можуть свідчити про те, що відповідач не користується жилим приміщенням, оскільки в робочий час він відсутній в кімнаті, а про перевірки його ніхто не повідомляв, не телефонував і участі в них він не брав.
Будинок АДРЕСА_4 не належить позивачу, не є гуртожитком і в такій якості права на нього не реєструвалися. З огляду на це, відповідач не міг бути виселений на підставі ст. 132 ЖК України.
Суд правильно зазначив у рішенні норми матеріального права, однак, неправильно їх застосував фактично, позаяк як національне законодавство, так і Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачають повагу до приватного життя та до житла особи та виходять із того, що втрата особою права на жиле приміщення, на житло може мати місце лише в разі виправданого, на підставі закону та необхідного в демократичному суспільстві втручання державою в це право, а житлові права особи підлягають захисту, особа не може бути позбавлена права на користування житлом інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Тривале користування житлом є істотною обставиною, яка впливає на житлові права особи.
Відповідач просить рішення суду скасувати, в позові – відмовити.

У відзиві на апеляцію позивач КЕВ м. Мукачево вказує на її необґрунтованість, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду – без змін.
Зазначає, зокрема, що відповідач не довів належним чином того, що опікувався у відповідний період своєю бабусею, факт відсутності відповідача в жилому приміщенні був зафіксований у встановленому законодавством порядку, а при вселенні в гуртожиток військовослужбовець разом із отримання спеціального ордера підписує зобов`язання про звільнення жилого приміщення в разі переміщення по службі, звільнення з військової служби тощо.
Зі звільненням з військової служби відповідач повинен звільнити займане ним жиле приміщення в гуртожитку, що відповідає вимогам законодавства. Після звільнення з військової служби відповідач проходить службу в Територіальному управлінні Служби судової охорони у Закарпатській області, яке не має стосунку до Міністерства оборони України.
Зазначення в акті від 09.11.2018 про відсутність відповідача в кімнаті гуртожитку «більше півроку» могло бути технічною помилкою завідуючої гуртожитком, яка скорше за все мала на увазі «півтора року».
Ужгородська міська рада наразі не приймала рішення про надання будинку АДРЕСА_4 статусу гуртожитку, оскільки на виготовлення необхідної для цього технічної документації У Міністерства оборони України бракує коштів. Водночас до відзиву доданий витяг із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про те, що будинок АДРЕСА_4 28.11.2017 зареєстрований як гуртожиток державної форми власності, власником є Міністерство оборони України, а також довідка від 14.01.2020 № 12 про те, що ОСОБА_1 не перебуває на квартирному обліку в зоні відповідальності КЕВ м. Мукачево.

Заслухавши доповідь судді, пояснення відповідача ОСОБА_1 та його представника адвоката Сковородько І.Ф., які апеляцію підтримали, представника позивача КЕВ м. Мукачево Соскиди П.Ю., який скаргу не визнав, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Спірні правовідносини регулюються нормами житлового законодавства, у відповідній частині нормами законодавства про проходження військової служби, цивільного законодавства в редакції, що була чинною на час виникнення відповідних юридичних фактів.

За приписами ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 5, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, 15, 16, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 12, 13, 19, ст.ст. 43, 44, 49, 76-82 ЦПК України:
кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів;
особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки;
при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається;
цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист;
кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, і зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обов`язок доказування позову лежить на позивачеві;
доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом позову є матеріально-правовий зміст позовних вимог, задоволення пред`явлених вимог є метою позивача, результатом реалізації права на отримання шляхом ухвалення судом рішення конкретно визначеного цими вимогами матеріального блага. Підставами позову є факти і обставини, якими обґрунтовуються вимоги позивача. Підстави та предмет позову взаємопов`язані, предмет позову обумовлюється підставами позову, випливає з них, ці елементи позову не можуть розглядатися окремо один від одного.

Вимоги позову можуть бути задоволені за умов, коли вони відповідають вимогам закону, договору та є доведеними у належний процесуальний спосіб (ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України).

Встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу в різних військових частинах Збройних Сил України з 17.08.1998 по 16.06.2000 і з 16.07.2001 по 22.01.2018, з якої був звільнений у запас у званні майора з посади заступника військового комісара – начальника мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_2 оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_4 », як це зафіксовано наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_4 » (по особовому складу) від 09.12.2017 № 245, наказом військового комісара Воловецького районного військового комісаріату (по стройовій частині) від 22.01.2018 № 10 і витягом із послужного списку особової справи № 2205 (а.с. 19, 20, 22, 100). Календарна вислуга ОСОБА_1 у Збройних Силах України склала 18 років 4 місяці, пільгова – 2 місяці.

Відповідача було звільнено з військової служби на підставі ст. 26 ч. 8 п. 1 пп. «ї» Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», згідно з яким під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці, які в особливий період (крім проведення мобілізації та введення воєнного стану) проходять військову службу за контрактом і строк контракту яких закінчився, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу, крім випадків, визначених абзацом 2 частини 3 статті 23 цього Закону.

ОСОБА_1 брав участь в антитерористичній операції в Донецькій та Луганській областях з метою виконання бойових завдань з 07.07.2016 по 11.09.2015, має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни – учасників бойових дій (а.с. 60, 99-100).

Довідкою Ужгородського об`єднаного міського військового комісаріату від 13.11.2018 № 4783 підтверджується, що майор запасу ОСОБА_1 перебуває на військовому обліку офіцерів запасу Ужгородського ОМВК (а.с. 21). Відповідач має захворювання, пов`язані з проходженням військової служби (а.с. 63).

З інформаційної довідки, виданої КЕВ м. Мукачево 14.01.2019 за № 83 (а.с. 31), з доданого до відзиву на апеляційну скаргу витягу від 01.12.2017 № 105830663 із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та з інших матеріалів справи випливає, що будинок АДРЕСА_5 , належить до казарменно-житлового фонду та 28.11.2017 зареєстрований як гуртожиток державної форми власності, власником є Міністерство оборони України.

15.10.2014 начальник КЕВ м. Мукачево прийняв рішення № 180, яким розглянувши рапорт капітана ОСОБА_1 від 29.08.2013 та клопотання ТВО військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_5 надав ОСОБА_1 жиле приміщення АДРЕСА_6 , яке складається з двох кімнат житловою площею 34,70 кв. м на склад сім`ї з однієї особи, та вирішив видати спеціальний ордер на це жиле приміщення (а.с. 25, 61). На підставі цього розпорядження капітану ОСОБА_1 був виданий спеціальний ордер № 75 серія ГЖ на жилу площу в гуртожитку – кімнату АДРЕСА_6 житловою площею 34,70 кв. м (а.с. 62).

ОСОБА_1 проживає та зареєстрований у кімнаті АДРЕСА_6 , що підтверджується довідкою КЕВ м. Мукачево від 17.12.2018 № 511 (а.с. 30). З наявних у справі квитанцій (а.с. 72-75) та з інших матеріалів справи вбачається і ніким не заперечується, що ОСОБА_1 вносив плату за користування житлом у гуртожитку та за комунальні послуги, заборгованості з оплати за житло не має.

Згідно з даними Інформаційної довідки від 04.12.2019 № 191499805 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 101), право власності на житлові приміщення за ОСОБА_1 не реєструвалося.

Довідкою, виданою КЕВ м. Мукачево 14.01.2020 за № 12, зафіксовано, що ОСОБА_1 не перебуває на квартирному обліку у військових частинах та установах Збройних Сил України, які дислокуються на території Закарпатської області, в зоні відповідальності КЕВ м. Мукачево.

З 13.05.2020 ОСОБА_1 перебуває на службі в Територіальному управлінні Служби судової охорони у Закарпатській області, за час проходження служби в Судовій охороні житлом не забезпечувався, що підтверджується довідкою ТУ ССО у Закарпатській області від 08.10.2020 № 10 (а.с. 121).

У справі також міститься підписане ОСОБА_1 , військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_6 і помічником військового комісара з правової роботи ОСОБА_7 17.09.2013 зобов`язання про те, що ОСОБА_1 зобов`язується звільнити надану військовою частиною (військовим гарнізоном) службову жилу площу за адресою: АДРЕСА_7 в разі, зокрема, звільнення з військової служби без права на отримання постійного житла, закінчення строку контракту і його непродовження (а.с. 23). Втім, кімната АДРЕСА_4 ОСОБА_1 не надавалася, крім того, в цьому зобов`язанні відсутні дані про його реєстрацію, хоча текстом зобов`язання така передбачена.

Відповідно до правової позиції позивача, вимог п.п. 2.20., 12.1. чинної станом на 01.10.2018 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 30.11.2012 № 737 (реєстрація в Мін`юсті України від 10.01.2012 за № 24/20337, далі – Інструкція № 737) та виходячи зі змісту доданого ним до позовної заяви наказу начальника Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України від 01.10.2018 № 233 «Про проведення щорічної перевірки стану обліку та використання житлової площі, яка закріплена за гарнізонами, та перереєстрації військовослужбовців, які перебувають на квартирному обліку» (а.с. 12),
начальникам КЕВ (КЕЧ) районів належало провести разом з гарнізонними житловими комісіями перевірки стану обліку та використання житлової площі, яка закріплена за гарнізонами, в термін до 25.01.2019; перевірку проводити на підставі наказів відповідних начальників гарнізонів (п. 2.1.);
представникам КЕВ (КЕЧ) районів спільно з представниками гарнізонних житлових комісій провести перевірку фактичного проживання в квартирах, в яких за даними експлуатуючих організацій ніхто не зареєстрований, та додати списки зазначених квартир та прізвищ фактично проживаючих осіб (п. 2.4.).

08.06.2018 за місцезнаходженням гуртожитку ( АДРЕСА_1 ) був складений акт, що цього ж дня був затверджений начальником КЕВ м. Мукачево, за змістом якого комісія у складі завідуючої гуртожитком ОСОБА_8 у присутності мешканців кімнат №№ 31, 32 ОСОБА_9 , №№ 29, 30 ОСОБА_4 і № 37 ОСОБА_5 з метою підтвердження фактичного (не) проживання провела обстеження житлового приміщення і виявила, що:
кімната знаходиться на 3-му поверсі 3-поверхової будівлі;
зі слів сусідів мешканців кімнат №№ 31, 32 ОСОБА_9 , №№ 29, 30 ОСОБА_4 і № 37 ОСОБА_5 мешканець кімнати № 33 ОСОБА_1 більше року за вищевказаною адресою не проживає;
на момент обстеження двері ніхто не відчиняє;
ці обставини засвідчені підписами в акті ОСОБА_9 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 ;
висновок комісії: ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 зі слів сусідів ОСОБА_9 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 більше року не проживає;
комісія: підпис ОСОБА_10 (а.с. 13).

09.11.2018 був складений і затверджений аналогічний акт, за змістом якого комісія у складі завідуючої гуртожитком ОСОБА_8 у присутності мешканців кімнат №№ 31, 32 ОСОБА_9 , №№ 29, 30 ОСОБА_4 і № 37 ОСОБА_5 з метою підтвердження фактичного (не) проживання провела обстеження житлового приміщення і виявила, що:
кімната знаходиться на 3-му поверсі 3-поверхової будівлі;
зі слів сусідів мешканців кімнат №№ 31, 32 ОСОБА_9 , №№ 29, 30 ОСОБА_4 і № 37 ОСОБА_5 мешканець кімнати № 33 ОСОБА_1 більше півроку за вищевказаною адресою не проживає;
ці обставини засвідчені підписами в акті ОСОБА_9 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 ;
висновок комісії: ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 зі слів сусідів ОСОБА_9 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 більше півроку не проживає;
комісія: підпис ОСОБА_10 (а.с. 14).

Отже, всупереч відповідним нормативним і розпорядчим документам та змісту актів вони складалися не комісією та не спільно з гарнізонною житловою комісією, її представниками, а одноособово завідувачкою гуртожитком ОСОБА_11 . Посилання на наказ начальника гарнізону щодо проведення перевірки нормативно визначеним порядком в актах немає, як відсутній такий наказ і в справі. Акти складені, а відповідні дані щодо відсутності ОСОБА_1 у помешканні – до них внесені зі слів трьох мешканців гуртожитку. В актах відсутнє зазначення часу доби, коли вони складалися, тож час, коли акти складалися (робочий час, вечірній, вранішній тощо) невідомий, з їх змісту випливає, що кімната № НОМЕР_1 не оглядалася. Щодо періоду відсутності відповідача в жилому приміщенні акти суперечать один одному: в акті, складеному раніше, цей період вказаний «більше року», в складеному через п`ять місяців після першого акті цей період вказаний як «більше півроку». Акти не містять будь-якої реєстрації чи порядкових номерів. У справі відсутні дані про те, що ОСОБА_1 було повідомлено про вказані перевірки та про складання актів.

Між ОСОБА_1 і ОСОБА_9 у червні 2019 року мав місце конфлікт з приводу доступу відповідача до його жилого приміщення в гуртожитку, оскільки ОСОБА_9 , зі слів відповідача – вчергове, змінив замок на дверях коридора та відмовився надати йому ключ, що перешкодило тому в доступі до помешкання. З цього приводу ОСОБА_1 звернувся 26.06.2019 до органів поліції та пояснював, що такий конфлікт продовжується протягом тривалого часу, під час перевірки обставини щодо заміни ключа підтвердилися, з ОСОБА_9 була проведена профілактична бесіда (а.с. 76-80, 83).

Відповідач ОСОБА_1 пояснював суду, що у 2018 році періодично виїжджав з місця проживання для догляду за своєю одинокою бабусею ОСОБА_2 , 1929 р.н., яка проживає в Львівській області. Ці пояснення мають достатнє підтвердження, позаяк наявні в справі документи з місця проживання ( АДРЕСА_8 ) та лікування ОСОБА_2 вказують на те, що бабуся відповідача є самотньою особою, має різні захворювання та постійно потребує сторонньої допомоги (а.с. 64-67). Пояснення ОСОБА_1 в сукупності з указаними документами самі по собі вже є достатніми для висновку про наявність у відповідача поважних причин для періодичних і досить тривалих виїздів у родинних справах з місця постійного проживання.

Окрім цього, відповідач ОСОБА_1 надав суду першої інстанції заяви ОСОБА_12 ( АДРЕСА_8 ) і ОСОБА_13 ( АДРЕСА_8 ), справжність підписів яких на заявах посвідчена 02.08.2019 приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Василевич О.Р. за реєстровими номерами, відповідно, 415 і 414, за змістом яких ці сусідки ОСОБА_2 підтвердили, що опіку та догляд за особою похилого віку ОСОБА_2 здійснює її онук ОСОБА_1 протягом останніх 18 місяців (а.с. 68, 69).

Беручи до уваги, що ці заяви були враховані судом першої інстанції як докази того, що відповідач з 2017 року не проживав у своїй кімнаті в гуртожитку, а протягом 18 місяців проживав у АДРЕСА_8 (місце проживання ОСОБА_2 АДРЕСА_8 ), апеляційний суд вважає за необхідне зауважити таке. З одного боку, зазначені заяви в силу положень ст.ст. 69, 76-80, 90, 95, 230, 233, 235 ЦПК України не є ані показаннями свідків, ані письмовими доказами, тому не можуть безпосередньо підтверджувати певні факти і обставини, проте, могли бути підставами для вирішення за наявності відповідних клопотань питання про допит осіб як свідків щодо відомих їм обставин. З іншого боку, попри відповідний статус цих заяв їх тлумачення судом не відповідає їх дійсному змісту, оскільки текст заяв не дає підстав для твердження по те, що ОСОБА_1 безперервно протягом 18 місяців проживав зі своєю бабусею і, відповідно, не проживав у гуртожитку з 2017 року. Таке тлумачення вочевидь невиправдане та необґрунтоване і, крім того, суперечить дійсним обставинам справи, за яких, до прикладу, ОСОБА_1 сплачував за проживання в гуртожитку та за комунальні послуги в банківських установах м. Ужгорода у вересні, листопаді 2018 року (а.с. 72).

Так само в подальшому ОСОБА_1 сплачував комірне, до прикладу, у березні, червні 2019 року (а.с. 74). У червні 2019 року ОСОБА_1 повідомляв письмово завідувачку гуртожитком про свій тимчасовий від`їзд для догляду за бабусею (а.с. 82).

Конституцією України встановлено, що:
права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність (ст. 3);
в Україні визнається і діє принцип верховенства права (ст. 8);
кожен має право на житло; ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (ст. 47);
права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ст. 55).

Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом (ст. 311 ч. 4 ЦК України).

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом; житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій (ст. 9 ч.ч. 4, 5 ЖК України);

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення; постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (ст. 109 ч. 2 ЖК України).

Військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами; ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (ст. 1-2, ст. 2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (Закон № 2011-XII)).

Таким чином, виселення з жилого приміщення може мати місце з підстав і в порядку, встановлених саме законом, і за загальним правилом – із наданням іншого жилого приміщення.

Держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями на підставах і відповідно до вимог, встановлених ЖК України, іншими законами, в порядку, визначеному КМ України; військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства (ст. 12 ч. 1 Закону № 2011-XII).

Для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки; під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки; жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів (ст. 127 ЖК України).

Порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається відповідно до положень ст.ст. 130, 131 ЖК України, зокрема, Примірним положенням про гуртожитки, затвердженим Постановою Ради Міністрів Української РСР від 03.06.1986 № 208, згідно з яким виселення з гуртожитків осіб, які проживають на умовах найму (оренди), здійснюється відповідно до статті 132 Житлового кодексу Української РСР (п. 17 Примірного положення про гуртожитки).

Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим Постановою КМ України від 03.08.2006 № 1081 (далі – Порядок № 1081), в редакції, що була чинною на час вселення ОСОБА_1 до кімнати в гуртожитку, було передбачено, що:
військовослужбовці та члени їх сімей, які проживають разом з ними, за відсутності у них за місцем проходження служби житла для постійного проживання забезпечуються службовими житловими приміщеннями (п. 7);
службове житлове приміщення надається незалежно від перебування військовослужбовця на квартирному обліку, без урахування пільг, передбачених для забезпечення громадян житлом (п. 15);
військовослужбовець та члени його сім`ї зобов`язані вивільнити займане ними службове житлове приміщення у разі одержання або придбання житла для постійного проживання (п. 20);
при звільненні з військової служби військовослужбовець підлягає виселенню із службового житлового приміщення з усіма членами сім`ї, якщо інше не передбачено законодавством (п. 21).

В редакції, чинній з 03.01.2019, пункти 20 і 21 з Порядку № 1081 виключені, натомість частина 1 пункту 19 викладена таким чином: військовослужбовець та члени його сім`ї зобов`язані вивільнити займане ними службове житлове приміщення в разі переміщення по службі, пов`язаного з переїздом до іншого населеного пункту, звільнення з військової служби, одержання або придбання житла для постійного проживання, якщо інше не передбачено законодавством.

Чинна на час вселення ОСОБА_1 до жилого приміщення Інструкція № 737 встановлювала, що:
гуртожитки призначені для тимчасового проживання … офіцерського складу під час … проходження ними військової служби (п. 5.1.);
жила площа в гуртожитках надається військовослужбовцям на час проходження служби в цьому населеному пункті рішенням КЕВ (КЕЧ) району за клопотанням командира військової частини (п. 5.2.);
на підставі рішення про надання жилого приміщення КЕВ (КЕЧ) району видає військовослужбовцю … спеціальний ордер на жилу площу в гуртожитку …, який є єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення (п. 5.3.);
військовослужбовець або особа, звільнені з військової служби, та члени їх сімей зобов`язані у двотижневий строк звільнити займане ними жиле приміщення в гуртожитку в разі надання службового жилого приміщення, отримання жилого приміщення для постійного проживання, придбання в межах гарнізону жилого приміщення для постійного проживання або вибуття для виконання службових обов`язків за кордон разом із членами сім`ї (п. 5.8.);
особа, яка звільнена з військової служби і має вислугу менше ніж 10 років у календарному обчисленні, підлягає виселенню з гуртожитку з усіма членами сім`ї, які з нею проживають, крім випадків, передбачених чинним законодавством (п. 5.10.);
не можуть бути виселені з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення особи, зазначені у статті 125 Житлового кодексу Української РСР (п. 5. 12.).

16.10.2018 набрала чинності Інструкція з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затверджена наказом Міністерства оборони України від 31.07.2018 № 380 (реєстрація в Мін`юсті України від 06.09.2018 за № 1020/32472, далі – Інструкція № 380), за приписами якої:
військовослужбовці та члени їх сімей … за відсутності за місцем проходження служби житла для постійного проживання, забезпечуються службовими жилими приміщеннями; військовослужбовець та повнолітні члени його сім`ї беруть письмове зобов`язання щодо звільнення службового жилого приміщення у передбачених законодавством випадках (п. 1 розділу IV);
під гуртожитки виділяються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети житлові будинки, казарми та інші будівлі, які належать до житлового фонду Міноборони та мають бути зареєстровані у виконавчому органі місцевих органів самоврядування (п. 4 розділу IV);
жила площа в гуртожитках … надається військовослужбовцям та членам їх сімей на час проходження служби в цьому населеному пункті за рішенням КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району за клопотанням командира військової частини (п. 15 розділу IV);
військовослужбовці та члени їх сімей зобов`язані вивільнити займане ними службове житлове приміщення або службову жилу площу у двотижневий строк з дня виключення із списків особового складу військової частини (п. 23 розділу IV);
підлягають виселенню із службового жилого приміщення (зі службової жилої площі) без надання іншого жилого приміщення особи, звільнені з військової служби, які мають вислугу менше ніж 10 років, крім випадків, передбачених законодавством; виселення з гуртожитку … без надання іншого жилого приміщення здійснюється відповідно до статей 116, 132 Житлового кодексу Української РСР (абз. 1, 3, 7 п. 25 розділу IV);
не підлягають виселенню з гуртожитку … без надання іншого жилого приміщення особи, зазначені у статті 125 Житлового кодексу Української РСР (п. 26 розділу IV).

ОСОБА_1 вселився до кімнати АДРЕСА_2 , та користується нею в порядку та з підстав, передбачених ст. 12 Закону № 2011-XII, ст.ст. 127-131 ЖК України, Примірним положенням про гуртожитки, Порядком № 1081, Інструкціями № 737 і № 380.

Пред`являючи позов, КЕВ м. Мукачево посилалося як на законодавчі підстави для його задоволення, зокрема, на частини першу і другу ст. 132 ЖК України, відповідно до яких:
сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням;
інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.

Втім, ст. 132 ЖК України містить також правило, сформульоване в частині третій, за яким осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у ст. 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Своєю чергою, статті 124 і 125 ЖК України передбачають, що:
робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, … підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення (ст. 124);
без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у ст. 124 цього Кодексу, не може бути виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років (абз. 1, 3 ст. 125).

Пункти 21 і 19 Порядку № 1081 у відповідних редакціях, пункти 5.8., 5.10., 5.12. Інструкції № 737, пункти 25, 26 розділу IV Інструкції № 380 не суперечать положенням ст.ст. 125, 132 ЖК України і теж обумовлюють виселення правилами, встановленими законодавством, та пов`язують можливість виселення військовослужбовця, який має вислугу в Збройних Силах України понад 10 років, з гуртожитку з наданням іншого жилого приміщення.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, підписана від імені України 09.11.1995, і Перший протокол до Конвенції, підписаний від імені України 19.12.1996, у м. Страсбурзі, ратифіковані Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, у силу положень ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 10 ч.ч. 2, 4 ЦПК України є частиною національного законодавства, Конвенція, протоколи до неї та практика Європейського суду з прав людини застосовуються при розгляді справ як джерело права.

Статтею 8 Конвенції визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (ч. 1); органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (ч. 2).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.11.2004 у справі «Прокопович проти Росії» (Заява № 58255/00) зазначив, що згідно з судовою практикою органі Конвенції поняття «житло» за змістом статті 8 не обмежується жилим приміщенням, що зайняте на законній підставі чи юридично оформлене; «житло» є самостійним поняттям, яке не визначається відповідно до внутрішнього законодавства; чи є конкретне місце проживання «житлом», щодо якого діють гарантії пункту 1 статті 8, залежить від фактичних обставин, а саме, наявності достатніх і стійких зв`язків з певним місцем (п. 36).

У справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) Європейський суд з прав людини у рішенні від 02.03.2011 підтвердив вищевказане розуміння поняття «житла» (п. 40), а також сформулював висновки, відповідно до яких, зокрема:
втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (п. 41);
втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (п. 42);
вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону; зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування; функція роз`яснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам;… (п. 43);
крім того, втручання у право … на повагу до … житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві»; інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою; концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві; враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення; зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (п. 44).

Наведені вище принципи щодо недопустимості непропорційного втручання держави в право особи на житло знайшли своє відображення і в правових позиціях, що були висловлені Верховним Судом, зокрема, у постанові від 28.03.2018 у справі № 357/3258/16-ц (виселення з кімнати в гуртожитку колишньої дружини військовослужбовця), у постанові від 04.07.2018 у справі № 686/11463/16-ц (виселення з учнівського гуртожитку).

Отже, законні підстави для виселення особи з жилого приміщення та пропорційність виселення меті такого виселення без надання іншого жилого приміщення повинні враховуватися і в разі, якщо вважається, що позивач діє в інтересах інших осіб із метою забезпечення їх жилими приміщеннями.

За загальним правилом, установленим ст. 70 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців; якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору – судом; випадки, коли жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, встановлені частиною 3 цієї статті.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 72 ЖК України).

За змістом указаних положень закону, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, провадиться в судовому порядку внаслідок відсутності цієї особи у жилому приміщенні понад шість місяців поспіль без поважних причин. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати час відсутності, причини відсутності відповідача понад встановлені строки, оскільки саме ці факти мають правове значення в справі.

Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім`ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу, а коли повернувся в жиле приміщення, в якому не залишалися члени його сім`ї, його повернення в це приміщення до часу розгляду спору в суді є істотною обставиною, яка повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами. Вичерпного переліку поважних причин відсутності особи в жилому приміщенні протягом певного строку житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що відповідач був відсутній у жилому приміщенні понад шість місяців без поважних причин, а тому підлягає визнанню таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Виходячи з правової позиції та підстав позову, пред`явленого КЕВ м. Мукачево, ставилося питання про відсутність відповідача ОСОБА_1 у кімнаті гуртожитку без поважних причин протягом більш ніж двох років, з урахуванням періоду, зафіксованого актами, покладеними в обґрунтування позову, якими доводилися відповідні обставини. Позивачу належало довести факт безперервної відсутності без поважних причин відповідача в квартирі протягом відповідного періоду (ст. 77 ч. 2 ЦПК України)

Однак, позивач не довів цих підстав і відповідної їм вимоги позову, а доводи відповідача, якими заперечувався позов, не можна визнати спростованими в належний процесуальний спосіб. Акти від 08.06.2018 і від 09.11.2018, якими лиш по суті й доводив свої вимоги позивач, не можуть з наведених вище мотивів бути визнані належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами безперервної відсутності відповідача в жилому приміщенні. Періодичні виїзди відповідача з місця проживання, хоча б і тривалі, у родинних справах не можуть кваліфікуватися як підстави для обмеження чи припинення житлових прав, що законно виникли. Проживаючи у своїй кімнаті гуртожитку, маючи в ній своє майно, речі, сплачуючи комірне як у період, вказаний в актах про начебто непроживання в кімнаті, так і після цього, відповідач ОСОБА_1 вчиняв юридично значимі дії, які за своїм змістом означають, що його правовий зв`язок із кімнатою в гуртожитку як місцем проживання та реєстрації не перервався, має місце реальне користування жилим приміщенням. Відповідні доводи позивача ґрунтуються на недопустимих у доказуванні припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України), які не можуть слугувати підставами для задоволення позову.

Зобов`язання про звільнення жилого приміщення зважаючи на його зміст не має правового значення в справі. Крім того, Інструкцією № 737 таке зобов`язання не було передбачене, але і в разі його підписання відповідачем не може мати переваги над нормами законодавства, якими регулюються умови звільнення службового жилого приміщення військовослужбовцем, який має вислугу в Збройних Силах України понад 10 років.

Позивач пред`явив вимоги одночасно з трьох груп підстав: визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням через її відсутність у приміщенні без поважних причин понад шість місяців; зобов`язання відповідача вивільнити жиле приміщення у зв`язку зі звільненням з військової служби; захист прав позивача на жиле приміщення в порядку захисту права власності шляхом усунення перешкод у здійсненні права. Пред`явлення відповідних вимог одночасно із усіх наведених підстав, по суті змішуючи їх, не відповідає принципу правової визначеності та вимогам щодо належного обґрунтування позову, створює конкуренцію підстав і вимог позову, кожна з яких має окремий предмет обґрунтування, доказування та особливості вирішення, що також істотно ускладнює вирішення справи. Окрім цього, позивач пред`явив і вимогу про зобов`язання органу реєстрації зняти відповідача з реєстрації за місцем проживання, не зазначивши, при цьому, відповідача, до якого ця вимога звернена, та не врахувавши, що саме по собі рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття її з реєстрації за відповідною адресою.

Суд першої інстанції наведених вище обставин не врахував і без належних та достатніх для того підстав задовольнив вимогу позову про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, відмовивши в інших вимогах по суті. Поза тим, що підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, суд не мав, колегія суддів зауважує, що суд ухвалив суперечливе рішення, позаяк задовольнивши таку вимогу одночасно відмовив у вимозі про зобов`язання відповідача вивільнити жиле приміщення. Тобто, суд визнав по суті, що втративши право на користування кімнатою в гуртожитку відповідач не зобов`язаний її звільняти і може далі нею користуватися. При цьому, таке рішення суперечить мотивації суду про те, що відповідно до п. 21 Порядку № 1081 при звільненні з військової служби військовослужбовець підлягає виселенню із службового житлового приміщення з усіма членами сім`ї, якщо інше не передбачено законодавством, чим суд погодився з позицією позивача про необхідність вивільнення приміщення саме з цієї підстави. Таке вочевидь не відповідає правовому порядку та суперечить правилам щодо правової визначеності.

Апеляційний суд не зв`язаний доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права (ст. 367 ч. 4 ЦПК України).

Відтак, на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 2, 4 ЦПК України та враховуючи, що з приводу суперечливості рішення суду у відповідній частині апеляція доводів не містить, проте, рішення підлягає оцінці в порядку ст. 367 ч. 4 ЦПК України, а вимоги позивача за його правовою позицією є взаємопов`язаними, апеляцію, доводи якої заслуговують на увагу по суті, слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати повністю, у позові – відмовити.

Керуючись ст. 367 ч. 4, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 2, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд –

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 8 жовтня 2020 року скасувати, у позові Квартирно-експлуатаційного відділу м. Мукачево Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, зняття її з реєстрації та зобов`язання звільнити жиле приміщення – відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 9 березня 2021 року.

Судді