ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1476/21 Справа № 199/4641/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Подорець О. Б. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2021 року        колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

               головуючого - судді Демченко Е.Л.
               суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.
               при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 15 жовтня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Орган опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у м.Дніпро ради, про відібрання дитини, -

в с т а н о в и л а:

       У червні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Орган опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у м.Дніпро ради, про відібрання дитини, мотивуючи тим, що з 2013 року по 2015 рік перебувала з ОСОБА_1 у фактичних шлюбних відносинах, від яких мають сина ОСОБА_3 . 
       Вказувала, що після народження син мешкав з нею, вона повністю займалась його вихованням, лікуванням та матеріальним забезпеченням. 
       Зазначала, що ніколи не перешкоджала зустрічам батька з сином, втім у квітні 2016 року він узяв сина на вихідні і не повернув. 
       Посилаючись на те, що через незаконні дії ОСОБА_1 вона вимушена була звернутись до суду та постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 травня 2019 року місце проживання сина визначено з нею, а тому просила суд ухвалити рішення яким відібрати малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від батька ОСОБА_1 та передати матері дитини ОСОБА_2 . 
       Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 15 жовтня 2020 року         позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені. 
       В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не встановив фактичних обставин справи, не встановив наявності спору про визначення місця проживання дитини. Позивачем не зазначено яке її право порушено. Вказував, що позивач сама привела до нього сина та залишила. 
       18 січня 2021 року від відповідача ОСОБА_1 надійшла заява про відкладення розгляду справи, оскільки він захворів. 
       Колегія суддів вважає, що дана заява до задоволення не підлягає, оскільки не додано жодних доказів. 
       Крім того, в силу положень частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
       Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).
       Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України").
       Крім того, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
       Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.
       Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими, доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги. 
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що в період з 2013 по 2015 роки позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 перебували у фактичних шлюбних відносинах, від яких у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_1 , актовий запис №1657 (а.с.5).
       Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 26 жовтня 2018 року по справі №199/4810/17 (провадження №2/199/385/18) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини разом з батьком задоволено. Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 . 
       Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , задоволено. Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_2 . Зазначене рішення суду набрало законної сили 23 травня 2019 (а.с.6-9).
       Ухвалою Верховного Суду від 21 серпня 2019 року зупинено виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 23 травня 2019 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку (а.с.57).
       Постановою Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 травня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с.67-71).
       Судом також встановлено, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_2 (а.с.90).
       На тепер постанова Дніпровського апеляційного суду від 22 липня 2020 року оскаржується, доказів зупинення виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 22 липня 2020 року суду не надано.
       Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що         між сторонами існує спір про визначення місця проживання дитини, який тривалий час розглядається судами і наразі є таке, що набрало законної сили рішення суду про визначення місця проживання дитини з матір`ю. Крім того, суд також зважує на те, що в добровільному порядку відповідачем не виконано рішення суду, яке набрало чинності, про визначення місця проживання дитини з матір`ю. 
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду у зв`язку з наступним. 
       На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладно у пункті 8 статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини.
       У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
       Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
       Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
       Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
       Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
       Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
       Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
       Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
       У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
       Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
       У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.
       У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява №2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§76).
       У §54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
       Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
       Згідно з частиною першою статті 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.
       Відібрання дитини, у контексті статті 162 СК України, - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, в зв`язку з чим у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати, однак з урахуванням права кожного з батьків та добросовісної поведінки батьків задля дотримання прав дитини та кожного з них.        
       Таким чином законодавство України відрізняє серед інших такі способи захисту прав батьків на спілкування, утримання та участь у розвитку дитини як відібрання дитини від одного з батьків, який діє неправомірно відносно дитини або іншого з батьків та/або визначення місця проживання дитини з одним з батьків, який може забезпечити найбільше дотримання прав дитини, однак з урахуванням й інтересів іншого з батьків.
       Указана норма права встановлює правові наслідки протиправної зміни місця проживання малолітньої дитини одним із батьків (з яким вона не проживає) або третьою особою. Положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання. 
       З врахуванням того, що останньою постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 липня 2020 року місце проживання малолітнього ОСОБА_3 визначено з матір`ю ОСОБА_2 , колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову та відібрання дитини. 
       Доводи апеляційної скарги відповідача цих висновків не спростовують. 
       Доводи апеляційної скарги стосовно неврахуванням судом першої інстанції обставини справи є хибними. 
       Посилання апеляційної скарги на те, що зв`язок матері з сином деформований недоведені. 
       Посилання апеляційної скарги стосовно того, що з моменту народження сина та до 22 липня 2020 року ніяких рішень суду щодо місця проживання дитини не існувало не відповідають дійсності та спростовуються матеріалами справи.
       Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
       Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.  
       Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,-
п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

       Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 15 жовтня 2020 року залишити без змін.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

       Головуючий:                                                Демченко Е.Л.

       Судді:                                                        Куценко Т.Р.

                                                                       Макаров М.О.