ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/18764/20                                                                   Суддя (судді) першої інстанції: Качур І.А.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 січня 2021 року                                                                               м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді            Ключковича В.Ю.,
суддів          Парінова А.Б.,                 
                                                                                                            Беспалова О.О.,          
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 жовтня 2020 року (суддя Качур І.А.) у справі за адміністративним позовом Військової частини НОМЕР_1 до Північного офісу Державної аудиторської служби України, третя особа - Військова частина НОМЕР_2 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

                                                 В С Т А Н О В И В :
Військова частина НОМЕР_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Північного офісу Державної аудиторської служби України, третя особа - Військова частина НОМЕР_2 , в якій просить визнати протиправним та скасувати вимогу (листа «Щодо усунення порушень законодавства» надіслано Васильківською об`єднаною державною фінансовою інспекцією за вих. №16-14/1352 від 15.10.2015) в частині порушення порядку використання коштів резервного фонду бюджету, яке Васильківською об`єднаною державною фінансовою інспекцією зазначене, як нецільове використання коштів резервного фонду державного бюджету військовою частиною НОМЕР_1 по КПКВ 2101710, на загальну суму 1889987, 40 грн.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 серпня 2020 року позовну заяву Військової частини НОМЕР_1 залишено без руху та встановлено позивачу п`ятиденний строк з дня отримання даної ухвали для усунення недоліків позовної заяви, скільки позивач знав про обставини викладені у позовній заяві з 15.10.2015, знав про порушення своїх прав, свобод та інтересів, проте звернувся до суду лише 13.08.2020, що свідчить про порушення строків для звернення до адміністративного суду.
Ухвалою  Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 жовтня 2020 року позовну заяву повернуто, на підставі ч. 2 ст. 123 КАС України, оскільки причини пропуску строку на звернення до суду є неповажними.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою про повернення позовної заяви, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, в якій просить скасувати ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 жовтня 2020 року та поновити строк для подачі адміністративного позову, а адміністративну справу направити до Окружного адміністративного суду міста Києва для розгляду.
В апеляційній скарзі позивач зазначає, що як тільки кошти надійшли 27.07.2020 від розпорядника коштів другого ступеню (Командування Повітряних Сил Збройних Сил України) на адресу Військової частини НОМЕР_1 відносно сплати судового збору, військовою частиною одразу було сплачено судовий збір за подання цього позову. Апелянт наголошує, що без сплати судового збору з позовною заявою протягом цих років звернутися не міг.
Відзиви на апеляційну скаргу не надходили.
У відповідності до  ст. 308 КАС України  справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями   160,   161,   172   цього   Кодексу.
Відповідно до частин першої та другої  статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями  160,  161  цього  Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. 
Пунктом 3 частини четвертої  статті 169 КАС України  встановлено, що позовна заява повертається позивачеві, у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 123 КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Згідно ч. 1, 2 ст. 122 КАС україни позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно ч. 1 ст. 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Частиною 1 статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Так, розглянувши позовну заяву позивача, залишаючи позовну заяву без руху, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду, з неповажних причин, оскільки враховуючи пояснення позивача викладених в клопотанні, позивач не був позбавлений можливостей подання позовної заяви в строк, визначений чинним законодавством, однак вимог що передбачені КАС України не виконав.
Повертаючи ж позовну заяву суд першої інстанції дійшов висновку, що причини пропуску строку на звернення до суду є неповажними.
Як вбачається з матеріалів справи, Військова частина НОМЕР_1 у 2016 році звернулась до суду з адміністративним позовом до Державної фінансової інспекції в Київській області про визнання протиправною та скасування вимоги від 15.10.2015 № 16-14/1352 в частині порушення порядку використання коштів резервного фонду бюджету на загальну суму 1889987,40 грн.
Окружний адміністративний суд м. Києва ухвалою від 29.03.2016 у справі №826/4616/16 позовну заяву залишив без руху з огляду на сплату Військовою частиною НОМЕР_1 при зверненні до суду з позовом судового збору в розмірі 1378,00 грн. як за вимогу немайнового характеру, а позову є майнового характеру. 
У зв`язку із тим, що у встановлений судом строк недоліки позовної заяви Військовою частиною НОМЕР_1 не усунуто, ухвалою від 12.05.2016 Окружний адміністративний суд м. Києва позовну заяву повернув.
Київський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 08.08.2016 у справі №826/4616/16 залишив ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.05.2016 без змін.
Постановою Верховного Суду від 05 березня 2019 року у справі №826/4616/16 касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишено без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.05.2016 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 08.08.2016 у справі  № 826/4616/16 залишено без змін.
25 берерзня 2019 року помічником командира частини з правової роботи - начальником юридичної групи був поданий рапорт про сплату судового збору по даній справі від 25.03.2019 вх.№356, але даний рапорт не був реалізований, додатком до якого була долучена постанова Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 05 березня 2019 року по справі №826/4616/16, касаційне провадження №К/9901/13991/18 (обліковано у військовій частині НОМЕР_1 за вх. №309 від 18.03.2019 року) в якій зазначено, що дана справа має майновий характер.
Після подання рапорту про сплату судового збору командиром військової частини НОМЕР_1 було подано клопотання про не оскарження вимоги Васильківської об`єднаної державної фінансової інспекції (правонаступником була Державна фінансова інспекція в Київській області) станом на даний час правонаступник Північний офіс Держаудитслужби) з метою збереження кошторису частини юридичною службою військової частини НОМЕР_3 та юридичною службою Командуванням Повітряних Сил Збройних Сил України воно було погоджено.
24 травня 2019 року командиром військової частини НОМЕР_1 на підставі погодження юридичної служби Командування Повітряних Сил Збройних Сил України була надіслана телеграма на адресу командира військової частини НОМЕР_3 за вих.№350/202/145/2/24 від 24 травня 2019 року, щодо не оскарження вимоги Васильківської об`єднаної державної фінансової інспекції (правонаступником була Державна фінансова інспекція в Київській області) станом на даний час правонаступник Північний офіс Держаудитслужби), але відповідь на дану телеграму до військової частини не надійшла.
27.01.2020 помічником командира частини з правової роботи - начальником юридичної групи повторно був поданий рапорт до фінансово-економічної служби про сплату судового збору за подання адміністративного позову щодо скасування вимоги Васильківської об`єднаної державної фінансової інспекції, і як 27.07.2020 кошти надійшли до військової частини НОМЕР_1 , такою було сплачено судовий збір та подано даний адміністративний позов.
Суд апеляційної інстанції враховує, що у своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання (Рішення від 18.10.2005 р. по справі «МШ «Голуб» проти України»).
У свою чергу, в рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. по справі «Смірнова проти України» визначено, що нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.
Відповідно до ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» висновки ЄСПЛ є джерелом права.
У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії" від 28.10.1998, зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.
У пункті 44 рішення Європейського суду з прав людини "Осман проти Сполученого королівства" від 28.10.1998 та пункті 54 рішення "Круз проти Польщі" від 19.06.2001 зазначено, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").
Строк звернення до адміністративного суду це строк, в межах якого особа, яка має право на позов, повинна звернутися до адміністративного суду для захисту своїх прав у публічно правових відносинах або для реалізації владних повноважень.
З огляду на вказане, дотримання строків розгляду адміністративних справ одна з обов`язкових передумов ефективності адміністративних проваджень, оскільки результат правозастосовчої діяльності безпосередньо залежить від часових меж їх реалізації. Будь-який вид адміністративного провадження базується на процесуальних принципах, серед яких оперативність і швидкість, що забезпечується чітко регламентованими строками, закріпленими в законах та підзаконних актах.
Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Показовою в питанні застосування строку позовної давності в контексті статті 6 Конвенції є справа "Gradescolo S.R.L. проти Молдови".
Дотримання строку звернення є однією з умов реалізації права на позов і тісно пов`язано з реалізацією права на справедливий суд.
Наявність такої умови запобігає зловживанням і погрозам звернення до суду. Її відсутність призводила б до постійного збереження стану невизначеності у правовідносинах.
Як зазначив Верховний Суд у своїй ухвалі від 15.02.2018 по справі №800/499/17, строки мають суттєве значення в правовому регулюванні суспільних відносин. З ними пов`язані початок і закінчення дії правової норми матеріального права, вони вказують на своєчасне здійснення прав і обов`язків, визначають момент настання чи припинення виконання будь-якої процесуальної дії. Можливість захисту прав та інтересів у багатьох випадках залежить від дотримання строків, встановлених законом для звернення за захистом прав та інтересів, розглядом і вирішенням адміністративних справ, оскарженням і переглядом постанов, інших актів у адміністративних справах. Зазначені строки дисциплінують суб`єктів адміністративного судочинства, роблять процес динамічним і прогнозованим. Без наявності строків на ту чи іншу процесуальну дію або без їх дотримання в адміністративному судочинстві виникнуть порушення прав сторін - учасників адміністративного процесу. Недотримання встановлених законом строків тягне чітко визначені юридичні наслідки.
Колегія суддів зазначає, що причини поважності пропуску строку звернення до суду позивач обґрунтовує виключно суб`єктивними факторами. Натомість, в наведених доводах та аргументах позивача не зазначено реальної неможливості скористатися правом на судовий захист у строк встановлений процесуальним законом.
Так, позивач у позовній заяві оскаржує вимогу №16-14/1352 від 15.10.2015, і про порушення своїх прав з 15.10.2015 позивач був обізнаний, що в свою чергу, і не заперечує.
Проте, позовна заява подана до суду першої інстанції лише 13.08.2020, тобто з пропуском шестимісячного строку, який визначений нормами адміністративного судочинства.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відсутність коштів у суб`єкта владних повноважень на сплату судового збору не є поважною причиною пропуску строку на звернення до суду з позовною заявою.
Доводів щодо поважності причин пропущення позивачем шестимісячного строку звернення до суду не наведено, доказів, які свідчили про об`єктивну неможливість звернення до суду або наявність інших причин пропущення строку не надано, про їх існування не зазначено.
Таким чином судова колегія погоджується із висновками суду першої про те, що позивач обставин, які об`єктивно унеможливлювали реалізацію права щодо своєчасного звернення до суду не навів.
Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).
Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, Європейський суд з прав людини виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.
Водночас, навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа «Олександр Шевченко проти України», п. 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.
Також, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, а також строки для подання апеляційної чи касаційної скарги, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи.
Доводи апелянта про те, що відмова суду першої інстанції в поновленні строку зверенення до суду перешкоджає в доступі до правосуддя, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки право на розгляд та вирішення спору кореспондується з обов`язком дотримуватися процесуального законодавства щодо порядку, строків і умов реалізації цього права. Такі процесуальні обов`язки для всіх учасників судового процесу є однаковими, що забезпечує принцип рівності сторін.
Відповідно до п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно застосовано до спірних правовідносин наслідки, встановлені частиною 2 ст. 123 КАС України.
Відтак, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції та не спростовують висновків суду першої інстанції, а відтак, не можуть бути підставою для скасування ухвали суду першої інстанції.
Відповідно до ч.1 ст. 312 КАС України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Пунктом 1 частини 1 статті 315 КАС України передбачено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно ч. 1 ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції винесена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, судом з`ясовано всі обставини, що мають значення для вирішення справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим підстав для скасування ухвали суду першої інстанції не вбачається.
Керуючись ст.ст.  308,  311,  312,  315, 316,  321,  322,  325,  328,  329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 жовтня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя                                                                              В.Ю. Ключкович

Судді                                                                                         О.О. Беспалов 

                                                                                                     А.Б. Парінов