ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/3277/17  Номер провадження 22-ц/814/914/21	Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т. В.  Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.
Суддів: Дряниці Ю.В., Чумак О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк"
на рішення Київського районного суду м. Полтави від 18 січня 2021 року (повний текст складено 18.01.2021р.)
у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :

У травні 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до місцевого суду з вказаним позовом до відповідача, посилаючись на те, що 14.02.2011 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір №б/н, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 10000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом та з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. 
Зазначають, що відповідачем не виконано взяті на себе зобов`язання відповідно до умов договору, у зв`язку із чим станом на 23.04.2017 року заборгованість відповідача за кредитним договором становить 19881,26 грн. з яких: 5097,64 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 7487,52 грн. – нараховано відсотків за користування кредитом; 5873,18 грн- нараховано пені; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частка); 922,92 грн. - штраф (процентна складова).
З цих підстав прохали суд стягнути з відповідача на користь позивача вказану заборгованість у визначеному розмірі та вирішити питання судових витрат.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Полтави від 13.09.2017 року позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість по кредитному договору №б/н від 14.02.2011 року в розмірі 19881,26 грн. та судовий збір в розмірі 1600,00 грн., а всього 21481,26 грн. (а.с.47).

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 30.10.2020 року заочне рішення Київського районного суду м. Полтави від 03.09.2017 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, скасовано. Справу призначено до розгляду (а.с.92).

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 18 січня 2021 рокув задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, відмовлено за безпідставністю (а.с.167-168).

З вказаним рішенням не погодився Банк, який, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне дослідження всіх матеріалів та обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі, вирішити питання судових витрат.
Вказують, що в матеріалах спраи наявна довідка про умови кредитування, підписана позичальником, де зазначено: тип кредитної лінії; пільговий період (30 днів); базова процентна ставка 3% на місяць, що становить 30% річних; розмір та строк внесення щомісячних платежів; розмір комісії за зняття готівки; умова щодо сплати пені за несвоєчасне погашення заборгованості; умова щодо сплати штрафу; відтак, місцевий суд не вправі був відмовляти в задоволенні позову в частині стягнення відповідних сум. 
Зауважують, що Активізація кредитної карти, користування картковим рахуноком та часткове погашення заборгованості свідчать про укладення сторонами кредитного договору та погодження відповідача з його умовами.
Вважаютьл, що місцевий суд безпідставно відмовив Банку у задовленні позову як в частині стягнення фактично отриманих коштів (тіла кредиту), так і в частині стягнення відсотків, пені та штрафів.

Суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. 

Судом першої інстанції установлено, що, згідно витягу зі статуту, позивач є правонаступником Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (а.с.30).

Як убачається з матеріалів справи, 14.02.2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір б/н шляхом підписання анкети - заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с.9).

Відповідно до наданих банком розрахунків, станом на 23.04.2017 року заборгованість  ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором складає: 19881,26грн з яких: 5097,64 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 7487,52грн - заборгованість за нарахованими відсотками за користування кредитом; 5873,18грн - нараховано пені; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частка); 922,92 грн. - штраф (процентна складова) (а.с.5-8).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що банк не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження наявності у відповідача перед позивачем заборгованості, як і доказів, з яких би вбачалось, що кредитним договором, укладеним між банком та ОСОБА_1 , передбачено сплату процентів, штрафів та пені (які враховані банком у розрахунку заборгованості позичальника).

Проте, такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають встановленим по справі обставинам та нормам матеріального права, виходячи з наступного. 

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
У відповідності до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема, щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до положень статей 526, 530, 1046, 1054 Цивільного кодексу України на підставі кредитного договору у позичальника виникає обов`язок з повернення наданих йому банком грошових коштів (кредиту) та сплати процентів у встановлені договором строки (терміни).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Аналізуючи зазначені норми права та встановлені обставини, суд приходить до висновку, що, оскільки фактично отримані та використані відповідачем кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, а також враховуючи вимоги ч.2 ст.530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання відповідачем обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, позивач має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати відповідачем обов`язку з повернення, зокрема, фактично отриманої суми кредитних коштів.

Як убачається з матеріалів справи, зокрема, розрахунку заборгованості, станом на 23.04.2017 року заборгованість  ОСОБА_1 перед Банком за тілом кредиту становила – 5097,64 грн.
Відтак, з урахуванням наведеного вище, суд апеляційної інстанції не може погодитись з висновком місцевого суду про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості, яка є саме заборгованістю за тілом кредиту, оскільки після пред`явлення вимоги про повернення коштів, Банк має право на отримання від позичальника заборгованості за тілом кредиту, наданим ОСОБА_1  та ним не повернутим.

Проте, як убачається з матеріалів справи, заочне рішення у даній справі від 13.09.2017 року, яке в подальшому було скасовано, було звернуто до виконання.
Згідно даних з Постанови про закінчення виконавчого проваженння ВП №62525789 від 09.11.2020 року, вбачається, що з пенсії ОСОБА_1 стягнуто 1539,24 грн. боргу (платіжне доручення №12704 від 25.09.2020 року на суму 678,71 грн. та платіжне доручення №13992 від 23.10.2020 року на суму 860,53грн. (а.с.130).
Відтак, з метою недопущення подвійної відповідальності боржника, колегія суддів приходить до висновку, що вказана сплачена боржником сума повинна бути відмінусована від суми боргу, що стягується за даним рішенням.

Отже, наявні правові підстави для стягнення в примусовому порядку з відповідача на користь позивача суми заборгованості за тілом кредиту – 3558,4 (5097,64 - 1539,24) грн., а тому рішення місцевого суду в цій частині підлягає скасуванню з постановленням нового рішення, про задоволення даних вимог у вказаному розмірі.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Відтак, оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Правила, Умови та Тарифи розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про отримання кредиту, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати процентів, штрафів та пені взагалі, визначення розміру процентної ставки, пені та штрафів та рівні визначному в розрахунку заборгованості та умов щодо можливості в односторонньому порядку змінювати розмір процентної ставки за користування кредитними коштами 
Окрім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що до даних правовідносин не можна застосувати правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (14.02.2011 року) до моменту звернення до суду з указаним позовом (29.05.2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов і правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в -заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

З урахуванням наведеного апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми відсотків пені, та штрафів.

Твердження в апеляційній скарзі позивача стосовно того, що відповідач, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, приєднався до договору приєднання та погодився з його умовами, при цьому, Умови та Правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, колегія суддів оцінює критично, оскільки матеріали справи не містять підтвердження того, що саме ці, надані Банком до позову, Умови та Правила були чинними під час укладення договору 14.02.2011 року.

Звертаючись з даною скаргою до суду апеляційної інстанції ПАТ КБ «ПриватБанк» додає до неї, зокрема, довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 30 днів пільгового періоду» від 14.02.2011 року, підписану ОСОБА_1  (а.с.185).

При цьому банк взагалі не наводить жодних обґрунтованих підстав та поважних причин, які б унеможливлювати пред`явити зазначені докази в суді першої інстанції.
Згідно частини п`ятої статті 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Між тим, як вбачається з матеріалів справи, до позовної заяви банку, яка зареєстрована місцевим судом 29.05.2017 року, не додано довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 30 днів пільгового періоду» від 14.02.2011 року підписану ОСОБА_1 . Не додано цю довідку також і до листа позивача від 08.12.2020 року, яким, на виконання запиту суду, надано копії документів кредитної справи відповідача, про що зазначено нижче. 
Окрім того, у поданій позовній заяві Банком було зазначено про можливість розгляду справи без участі представника позивача.

За ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 11.07.2017 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання на 15-00 год. 31.07.2017 року (а.с.36), яке неодноразово відкладалось, сторони в судове засідання не з`являлись, слухання було перенесено на 09-30 год. 13.09.2017 року.
Проте, 13.09.2017 року, сторони сторони повторно не зявились в судове засідання, внаслідок чого судом було постановлено заочне рішення.

В подальшому, за ініціативою сторони відповідача, вказане заочне рішення від 13.09.2017 року було скасовано, та 18.01.2021 року ухвалено дане оскаржуване рішення.
При цьому, установлено, що 27.10.2020 року, 02.11.2020 року та 04.11.2020 року місцевим судом було зареєстровано подані Банком відзиви на заяву про перегляд заочного рішення (а.с.81-88, 94-101, 107-124), окрім того, 08.12.2020 року (а.с.142-143) та 09.12.2020 року (а.с.152-162) місцевим судом зареєстровано листи Банку по суті справі. 
Проте до вказаних документів позивачем не було додано довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 30 днів пільгового періоду» від 14.02.2011 року, підписану ОСОБА_1 .

Отже, достовірно встановлено, що додані до апеляційної скарги нові докази, зокрема, довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 30 днів пільгового періоду» від 14.02.2011 року, підписана ОСОБА_1 , не надавалась позивачем суду першої інстанції, а тому не могла бути ним оцінена. Поважних причин, які унеможливили б подачу вказаних документів до суду першої інстанції, Банком в апеляційній скарзі не наведено, при цьому, нормами цивільного процесуального законодавства України установлено обов`язок саме позивача обґрунтовувати свої вимоги на власний розсуд. 

Згідно із ч.ч.3,6 ст.367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. 

Виходячи з наведеного, посилання в апеляційній скарзі на вказані докази, а саме довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 30 днів пільгового періоду» від 14.02.2011 року, підписану ОСОБА_1 , не може бути прийняте, оскільки банком не обгрунтована неможливість її подання до суду першої інстанції за відсутності будь-яких перешкод для цього.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що сторонами при укладенні Кредитного договору було досягнуто усіх істотних умов договору, а активізація позичальником карти та користування картковим рахунком свідчить про укладення сторонами кредитного договору на визначених ними Умовах про надання та обслуговування платіжних карток, суд апеляційної інстанції до уваги не приймає, оскільки, як зазначено вище, доказів того, що позичальник був ознайомлений з відповідними Умовами та Правилами в редакції, що міститься в матеріалах справи позивачем не надано. 
Окрім того, доказів щодо погодження сторонами права Банку на стягнення процентів, пені та штрафів за укладеним кредитним договором, матеріали справи також не містять.

Статтею 141 ЦПК України визначено механізм розподілу судових витрат між сторонами, частиною один якої встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При подачі позову Банком було сплачено 1600,00 грн. судового збору, а при подачі апеляційної скарги –2400,00 грн.

Оскільки даною постановою позов задоволено частково та визначено до стягнення суму заборгованості за тілом кредиту в сумі 3558,4грн, то вимоги банку задоволено на 17,9% (3558,4*100/19881,26)

Відтак, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму понесених ним судових витрат у розмірі частки задоволених позовних вимог, що становить 716,00 ((1600+2400))*17,9%) грн. за подачу позову та апеляційної скарги.

З урахуванням наведеного рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог.

У відповідності до п.п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, п.п.3,4 ч.1 ст.376, ст.ст.382,383 ЦПК України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк»,- задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Полтави від 18 січня 2021 року, - скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» – 3558,4грн.(три тисячі п`ятсот п`ятдесят вісім гривень 40 коп.) грн. заборгованості за тілом кредиту.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк»716,00 (сімсом шістнадцять гривень) грн. судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ                                                Т.О. Кривчун

СУДДІ                                                        Ю.В. Дряниця

                                                                       О.В. Чумак

Повний текст постанови виготовлено 26.03.2021 року.