ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1792/21 Справа № 205/2606/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Басова Н. В. Доповідач - Макаров М. О.	

Категорія 20 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.
при секретарі – Керімовій-Бандюковій Л.К.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Євгенія Олександрівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер Олександра Миколаївна, Департамент Адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання довіреності та договору купівлі-продажу недійсними, застосування наслідків недійсності правочину, скасування запису про державну реєстрацію права власності, поновлення реєстрації права власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд визнати недійсною довіреність від 30 листопада 2017 року, зареєстровану в реєстрі за № 1100, видану приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Є.О.; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 01 грудня 2017 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М., зареєстрований в реєстрі за № 1233; застосувати наслідки ст. 216 ЦК України щодо недійсності правочину, повернувши сторони в первісний стан; скасувати запис про проведену державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на нерухоме майно – квартиру АДРЕСА_1 ; поновити реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на нерухоме майно – квартиру АДРЕСА_1 .
Позов мотивований тим, що позивач не уповноважувала ОСОБА_4 на продаж своєї квартири за довіреністю від 30 листопада 2017 року, взагалі не мала наміру її продавати, якби позивач знала, що ОСОБА_4 дійсно має здійснити продаж, то ніколи не надала б таку довіреність, а договору купівлі-продажу квартири не було б вчинено взагалі. В тексті довіреності зазначено, що ОСОБА_4 може представляти інтереси в різних установах, а також з питань продажу, проте ніде не зазначено, що його уповноважують вчинити саме продаж квартири, на яких умовах, за яку ціну. Оскільки позивач довіряла ОСОБА_4 , то була впевнена, що це потрібно йому для застави, щоб отримати грошову позику. Текст довіреності позивач не читала, юридичну природу та правових наслідків такої довіреності нотаріус не роз`яснив, до того ж, документ був викладений українською мовою, довіреність позивачу не вручали, її одразу забрав ОСОБА_4 . Копію довіреності позивач отримала лише 28 грудня 2018 року у приватного нотаріуса Іщенко Є.О., коли дізналась про продаж квартири. 
Крім того, позивач зазначила, що за умовами договору купівлі-продажу квартири від 01 грудня 2017 року ОСОБА_4 отримав кошти за продажу до його підписання в повному обсязі і ціна є остаточною. ОСОБА_1 позивач вперше побачила 25 грудня 2018 року і він в квартирі ніколи не бував до моменту примусового виселення позивача 07 лютого 2019 року. 
Позивач до 07 лютого 2019 року постійно проживала в квартирі, сплачувала комунальні послуги, робила ремонт. 04 січня 2019 року ОСОБА_4 в присутності ОСОБА_1 та позивача була написана розписка про отримання коштів у розмірі 15000 доларів США. Цей факт не відповідає дійсності, оскільки ніякі кошти при цьому не передавались, позивача змусили поставити підпис під цією розпискою під тиском, з погрозами про термінове виселення, з погрозою застосування фізичної розправи від відповідачів. 04 січня 2019 року ніякі кошти в присутності позивача ОСОБА_1 не передавались. Із тексту розписки від 04 січня 2019 року вбачається, що 01 грудня 2017 року ОСОБА_4 отримав 10000 доларів США, однак це суперечить договору купівлі-продажу квартири, де зазначена сума 150819,00 грн., яка була передана до укладання угоди відповідно умов п. 4 Договору і яка є остаточною і змінам після укладення договору не підлягає. Тому позивач вважає, що ніякі кошти між відповідачами не передавались, ОСОБА_4 діяв лише у своїх власних інтересах, усвідомлював, що діє всупереч інтересам позивача та її волі, укладаючи договір купівлі-продажу квартири. Наведене свідчить про зловмисну домовленість відповідачів, їх дії були направлені на протиправне позбавлення права власності та призвели до негативних наслідків, а саме втрати власності позивача.
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2020 року позов задоволено та ухвалено: визнати недійсною довіреність від ОСОБА_3 , яка була видана та посвідчена 30.11.2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Є.О. за реєстровим № 1100 на ОСОБА_4 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 01.12.2017 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М., зареєстрований в реєстрі за № 1233; застосувати наслідки ст. 216 ЦК України щодо недійсності правочину, повернувши сторони в первісний стан; скасувати запис про проведену державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на нерухоме майно – квартиру АДРЕСА_1 ; поновити реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на нерухоме майно – квартиру АДРЕСА_1 ; вирішено питання стосовно судових витрат.
Рішення суду мотивовано тим, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними, підтверджуються належними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що  суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, з наступних підстав.
Так, судом встановлено, що ОСОБА_3 належала на праві власності квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, ВММ № 294375, від 22 грудня 2009 року, посвідченого Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 4-287 (а.с. 41, том 2).
30 листопада 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Є.О. посвідчено довіреність за реєстровим № 1100, відповідно до якої ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_4 представляти інтереси в усіх державних, громадських, господарських та інших органах і організаціях незалежно від форм власності та ін., з усіх без винятку питань, що стосуватимуться її прав та інтересів, а також з питань, пов`язаних з продажем, належної їй на праві власності квартири АДРЕСА_1 (а.с. 8, том 1).
01 грудня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М. посвідчено договір купівлі-продажу квартири між ОСОБА_3 , від імені якої на підставі довіреності посвідченої 30 листопада 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Є.О. реєстровий номер 1100 діє ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець), відповідно до умов якого представник продавця продав, а покупець купив квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 51, том 2).
У п. 4 Договору купівлі-продажу квартири зазначено, що за домовленістю сторін продаж квартири здійснений за 150819 грн., які представник продавця одержав до підписання цього договору. Представник продавця підтверджує проведення зі сторони покупця повного розрахунку та відсутність щодо покупця претензій фінансового характеру. Зазначена ціна відповідає волевиявленню сторін, є остаточною і змінами після укладення цього договору не підлягає (а.с. 51, том 2).
Зі змісту розписки від 04 січня 2019 року вбачається, що ОСОБА_4 01 грудня 2017 року отримав за продаж по довіреності квартири АДРЕСА_1 , належної на праві власності ОСОБА_3 10000 доларів США. 04 січня 2019 року отримав ще 5000 доларів США за продаж вказаної квартири. Загальна сума угоди складає 15000 доларів США, які отримав від ОСОБА_1 , свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_5 (а.с. 101).
Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, районний суд виходив з того, що ОСОБА_4 , будучи представником ОСОБА_3 за довіреністю, діяв не в інтересах особи, яку представляв. Тобто він, усвідомлював, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажав настання несприятливих наслідків для довірителя. В результаті чого для довірителя виникли несприятливі наслідки в вигляді втрати власності та неотримання коштів від її продажу.
Будь-які докази наявності узгодження ціни та умов продажу квартири з ОСОБА_3 надані не були. Так як і не були надані докази отримання позивачем грошових коштів з продажу квартири, при цьому в договорі купівлі-продажу було зазначено, що кошти за квартиру покупець сплатив представнику продавця до підписання цього договору.
Отже, ОСОБА_4 , продавши на підставі довіреності від позивача квартиру ОСОБА_1 без узгодження з позивачем ціни та умов продажу, фактично уклав договір купівлі-продажу в своїх інтересах, отримавши кошти за її продаж, тому такий правочин слід вважати укладеним внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною.
Суд вважає, що оскільки довіреність, яка посвідчена 30.11.2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Є.О. за реєстровим № 1100, якою ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_4 , в т.ч. і на здійснення повноважень на відчуження спірної квартири, визнається недійсною, тому необхідно визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 01.12.2017 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М., зареєстрований в реєстрі за № 1233; застосувати наслідки ст. 216 ЦК України щодо недійсності правочину, повернувши сторони в первісний стан; скасувати запис про проведену державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на нерухоме майно – квартиру АДРЕСА_1 ; поновити реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на нерухоме майно – квартиру АДРЕСА_1 .
Таким чином, враховуючи викладені обставини, оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд першої інстанції вважав, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними, підтверджуються належними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню.
Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
Згідно статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
У силу частини першої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.
Частиною третьою статті 238 ЦК України передбачено, що представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.
Згідно з частиною першою статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії.
Відповідно до положень статей 1003, 1004 та 1006 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності чітко визначаються юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. До обов`язків повіреного відноситься: повідомлення довірителю на його вимогу всіх відомостей про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання повірений зобов`язаний негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.
Відповідно до частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.
За змістом зазначеної норми закону необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і іншої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) вчинення представником дій в межах наданих йому повноважень.
Верховний Суд України в пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначив, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.
В ухвалі Верховного Суду України від 28 травня 2009 року по справі
№ 6-6639вов09 зроблено висновок про те, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 необхідним є встановлення у діях представника наступного складу цивільного правопорушення: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною, спрямованої на настання негативних наслідків і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя, така домовленість має бути зловмисною і спрямована проти інтересів довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.
Для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє.
Таким чином має бути доведена і домовленість з боку іншої сторони правочину.
Критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя.
Вищезазначене узгоджується з позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі № 638/2324/14-ц.
Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Частиною 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
Так, колегія суддів встановила та це підтверджується матеріалами справи, що з тексту довіреності чітко вбачається, що ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_4 від її імені представляти інтереси зокрема щодо продажу належної їй на праві власності за ціну та на умовах, у терміни, за його розсудом на квартиру АДРЕСА_1 .
Тобто, у відповідачів при укладенні договору купівлі-продажу не було зловмисної домовленості з метою отримання вигоди, оскільки право розпорядження квартирою передбачено довіреністю, тобто дії представника здійснювалися в межах наданих йому повноважень від ОСОБА_3 .
Також матеріалами справи не встановлено жодних негативних наслідків для довірителя, оскільки її незгода полягає у тому, що у неї була відсутня воля на відчуження квартири, що не є підставою для визнання правочину недійсним згідно заявлених позовних вимог.
Оскільки позивач бажала продати квартиру та це було в її інтересах, що чітко зазначено в довіреності, у суду першої інстанції не було правових підстав для задоволення позову.
Доказів того, що на момент видання довіреності та продажу квартири позивачка не розуміла значення свої дій та не могла ними керувати, матеріали справи не містять.
Таким чином, колегія суддів, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, із урахуванням вказаних норм матеріального права, дійшла висновку про те, що підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 відсутні, оскільки нею добровільно видано ОСОБА_4 нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважила останнього розпоряджатися спірною квартирою. Видаючи довіреність, позивачка повинна була усвідомлювати, що наділила відповідача правом продажу квартири будь-якій особі на умовах, визначених повіреним на власний розсуд.
За вказаних обставин висновок суду першої інстанції про доведеність факту зловмисної домовленості між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 є неправильним та ґрунтується на припущеннях, що відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України є неприйнятним.
З урахуванням встановлених у справі обставин, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог.
В зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у сумі 4621,80 грн.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, - 
П О С Т А Н О В И Л А : 
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 — задовольнити.
Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2020 року — скасувати.
У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Євгенія Олександрівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер Олександра Миколаївна, Департамент Адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання довіреності та договору купівлі-продажу недійсними, застосування наслідків недійсності правочину, скасування запису про державну реєстрацію права власності, поновлення реєстрації права власності — відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 4621,80 грн..
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко