ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/4152/20  Номер провадження 22-ц/814/465/21	Головуючий у 1-й інстанції Вінтоняк  Н. Д.  Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,
суддів: Одринської Т.В., Панченка О.О., 
при секретарі Філоненко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 02 грудня 2020 року (повний текст рішення виготовлено 04 грудня 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», третя особа - ОСОБА_2 , про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Навтогаз України» (далі – ДП «Укравтогаз») про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.
В обґрунтування позову зазначено, що з 08 червня 2010 року по 20 лютого 2018 року позивач працював начальником АГНКС №1 м. Кременчук РВУ «Харківавтогаз», а з 21 лютого 2018 року – виконуючим обов`язки начальника регіонального виробничого управління «Харківавтогаз».
24 червня 2019 року керівництво ДП «Укравтогаз» повідомило ОСОБА_1 про скорочення посади начальника РВУ «Харківавтогаз» та запропонувало перелік посад для працевлаштування, однак позивач відмовився від пропозиції, оскільки йому було запропоновано не всі вакантні на підприємстві посади. 
26 червня 2019 року позивача було звільнено з посади на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України. 
10 січня 2020 року на підставі рішення суду ОСОБА_1 було поновлено на роботі.
31 березня 2020 року ДП «Укравтогаз» складено і направлено на адресу позивача чергове повідомлення про майбутнє вивільнення у зв`язку зі скороченням посади начальника РВУ «Харківавтогаз», однак одночасно з таким повідомленням вакантні посади йому запропоновано не було. 
Наступне повідомлення про наявні до переведення посади було направлено позивачу 05 червня 2020 року, разом з тим, жодна із 7 запропонованих посад не відповідала тому рівню роботи, який позивач виконував до попередження про скорочення.
11 червня 2020 року ОСОБА_1 було викликано до головного офісу компанії в м. Києві, де надано для ознайомлення перелік із 12 посад для можливого подальшого переведення. Позивач вказує, що адміністрація підприємства не надала йому будь-яких пояснень з приводу істотних умов праці на запропонованих посадах, а також посадових інструкцій для ознайомлення із запропонованою роботою. Одразу після вручення вищезазначеного повідомлення, позивачу було надано наказ від 11 червня 2020 року №185к про його звільнення з роботи з посади начальника РВУ «Харківавтогаз» на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, видано трудову книжку та проведено остаточний розрахунок.
Посилаючись на вищенаведене, позивач просив визнати незаконним та скасувати наказ ДП «Укравтогаз» від 11 червня 2020 року №185к про звільнення з роботи; поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника РВУ «Харківавтогаз» ДП «Укравтогаз»; стягнути з ДП «Укравтогаз» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 24067,26 грн.
Уточнивши позовні вимоги в частині компенсації заробітку за час вимушеного прогулу, позивач просив стягнути на свою користь 160448,40 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02 грудня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ДП «Укравтогаз», третя особа – ОСОБА_2 , про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задоволено.
Визнано незаконним та скасовано наказ ДП «Укравтогаз» №185к від 11 червня 2020 року «Про звільнення з роботи» ОСОБА_1 . 
Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника регіонального виробничого управління «Харківавтогаз» ДП «Укравтогаз» з 11 червня 2020 року.
Стягнуто з ДП «Укравтогаз» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 160448,40 грн.
Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць.
Стягнуто з ДП «Укравтогаз» на користь держави судовий збір у сумі 2445,28 грн. 
Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що відповідач при звільненні позивача не дотримався вимог законодавства та не здійснив усіх необхідних дій щодо працевлаштування позивача на іншу вакантну роботу, яку позивач може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду. 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Апеляційну скаргу подало ДП «Укравтогаз», в якій просить скасувати рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтасської області від 02 грудня 2020 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України», третя особа -  ОСОБА_2 , про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовити у повному обсязі.
Аргументи учасників справи
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, а також з порушенням норм процесуального права; без застосування правових позицій Верховного Суду з ряду питань. Також оскаржуване рішення не відповідає критеріям розумності та справедливості.
В апеляційній скарзі зазначено, що суддею першої інстанції під час розгляду справи вчинено ряд дій без дотримання процесуальної форми, а саме: відкриття провадження у справі за позовною заявою, котра не відповідає вимогам статті 175 ЦПК України; безпідставне залучення до участі у справі у якості третьої особи на стороні відповідача директора юридичної особи-відповідача; проведення першого судового засідання без належного повідомлення про час, дату і місце судового засідання відповідача та третьої особи; ігнорування судом вимог закону щодо форми і змісту клопотання про витребування доказів; врахування судом доказів, які отримані з порушенням вимог закону, а саме з порушенням строку подачі доказів.
Також відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що судом не було досліджено питання достатності кваліфікації позивача для зайняття посади машиніста компресорних установок автомобільної газонаповнювальної компресорної станції. 
Разом з тим, відповідач наполягає на відсутності процесуальних підстав для врахування наказу №182к від 03 червня 2020 року при ухваленні оскаржуваного рішення, у зв`язку з порушенням порядку та строку його надання у якості доказу, а також порядку прийняття доказів, які не подано у визначений законом строк.
Відзив на апеляційну скаргу
Позивач – ОСОБА_1 подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому прохає суд апеляційну скаргу ДП «Укравтогаз» залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Позивачем зазначено, що у процесі розгляду позовної заяви суд першої інстанції частково витребував у відповідача докази по клопотанню позивача, що в свою чергу призвело до того, що в матеріалах справи міститься менше доказів того, як роботодавець маніпулював своїми повноваженнями у процесі змін в організації праці. 
Позиція учасників справи у суді апеляційної інстанції
У судове засідання з`явився представник ОСОБА_1  - адвокат Гуйванюк Й.Є., який у суді апеляційної інстанції заперечував проти задоволення апеляційної скарги. 
У режимі відеоконференції представник ДП «Укравтогаз» - Підлипенський Д.В., підтримав вимоги апеляційної скарги, просив скасувати оскаржуване рішення і постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 . 
Інші учасники справи, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, в судове засідання не з`явились.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного. 
Встановлені обставини справи
Судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що 31 березня 2020 року ОСОБА_1 від ДП «Укравтогаз» надіслано повідомлення про скорочення посади начальника регіонального виробничого управління «Харківавтогаз» ДП «Укравтогаз» та наступне звільнення через 2 місяці з моменту ознайомлення з даним повідомленням. У вказаному повідомленні зазначено, що в разі появи вакансій на підприємстві, адміністрація буде пропонувати іншу роботу за вакантними посадами в ДП «Укравтогаз». Із вказаним повідомленням позивач ознайомився 09 квітня 2020 року, зазначивши, що з наступним звільненням не згоден (т. 2, а.с. 24).
05 травня 2020 року ОСОБА_1 запропоновано 7 вакантних посад в ДП «Укравтогаз», від переведення на які позивач відмовився (т. 2, а.с. 25).
До матеріалів справи представником відповідача надано повідомлення №5 від 27 травня 2020 року , відповідно до якого ОСОБА_1 було запропоновано 10 вакантних посад (т. 2, а.с. 26), але це повідомлення позивачеві вручено не було, конверт було повернуто відправнику за закінченням строку зберігання (т.1, а.с. 102-104).
11 червня 2020 року відповідач надав позивачу повідомлення №7, в якому запропоновано для переведення 12 вакантних посад в ДП «Укравтогаз», а саме: наповнювач балонів АГНКС м. Бровари; машиніст компресорних установок АГНКС-2 м. Кременчук; машиніст компресорних установок АГНКС м. Костянтинівка; наповнювач балонів 4 розряду АГНКС-1 м. Суми; наповнювач балонів АГНКС-2 м. Полтава; машиніст компресорних установок АГНКС-2 м. Суми; машиніст компресорних установок АГНКС м. Кривий Ріг; начальник відділу автоматизації та КВП і А; начальник відділу договірної роботи; охоронник м. Харків; машиніст компресорних установок АГНКС м. Луцьк; слюсар з ремонту технологічних установок АГНКС м. Дніпро. ОСОБА_1 з запропонованими посадами не погодився, про що зазначив у повідомленні 11 червня 2020 року (т. 2, а.с. 43-44).
Наказом № 185к від 11 червня 2020 року позивача було звільнено з посади виконуючого обов`язки начальника РВУ «Харківавтогаз» у зв`язку із змінами в організації виробництва та праці на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України (т. 1, а.с. 45).
Позиція суду апеляційної інстанції
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.
У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року по справі №487/2191/17 зазначено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.
При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Таким чином, однією з гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17, провадження № 11-431асі18.
У матеріалах справи міститься інформація про ті посади, які були запропоновані ДП «Укравтогаз» позивачу, із зазначенням, що у разі надання згоди на переведення на вакантну посаду особі слід надати підтвердження того, що дана посада (робота) відповідає його професії (спеціальності) та кваліфікаційним вимогам посади. Також з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 відмовився від усіх запропонованих йому вакантних посад. 
Так, судом першої інстанції було встановлено, що відповідач не запропонував позивачу одну вакантну посаду, а саме машиніста компресорних установок АГНКС-2 у м. Харкові.
Відповідно до робочої інструкції машиніста компресорних установок автомобільної газонаповнювальної компресорної станції, затвердженої наказом №223 від 01 квітня 2019 року, на вищевказану посаду призначається особа, яка має повну загальну середню освіту, професійно-технічну освіту, навчання в учбово-курсовому комбінаті за фахом машиніста компресорних установок АГНКС, без вимог до стажу (т. 1, а.с. 145-150).
Однак, судом першої інстанції не було встановлено чи може ОСОБА_1 працювати машиністом компресорних установок автомобільної газонаповнювальної компресорної станції з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду, адже для виконання роботи машиніста обов`язково потрібна професійно-технічна освіта.
Разом з тим, позивач, надаючи докази про те, що його роботодавець запропонував йому не всі вакантні посади, не надав докази того, що він відповідає кваліфікаційним вимогам, адже відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже, судом першої інстанції було встановлено наявність вакантної посади, яка існувала на підприємстві до моменту звільнення позивача, однак суд першої інстанції не встановив, а позивачем до суду не було подано доказів того, що позивач, враховуючи його освіту, кваліфікацію, досвід, може працювати машиністом компресорних установок. 
За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, колегія суддів доходить до висновку, що звільнення позивача відбулося відповідно до вимог трудового законодавства, оскільки відповідач ОСОБА_1 пропонував вакантні посади, які були на підприємстві до моменту звільнення позивача, а позивач в свою чергу відмовився від усіх запропонованих йому посад. 
Що стосується вакантної посади машиніста компресорних установок АГНКС-2 у м. Харкові, то в судовому порядку не було доведено, що позивач, враховуючи його освіту, кваліфікацію, досвід, може працювати на цій посаді.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Як вбачається з частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту другого частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу ДП «Укравтогаз», рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 02 грудня 2020 року скасувати, а в задоволенні позову ОСОБА_1 до ДП «Укравтогаз», третя особа - ОСОБА_2 , про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовити .
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що позивач не оскаржив рішення суду щодо мотивів, з яких суд першої інстанції відхилив частину доводів позивача, а тому у колегії суддів відсутні підстави щодо перегляду рішення суду відносно відхилених судом першої інстанції мотивів. 
Щодо судових витрат
За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За правилами пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.
Аналогічний висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року за наслідками розгляду справи № 910/4518/16.
Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про ухвалення у справі нового рішення про відмову у задоволенні позову, судові витрати понесені відповідачем за подання апеляційної скарги щодо стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу у розмірі 2406,72 грн слід стягнути із  ОСОБА_1 на користь ДП «Укравтогаз».
Судові витрати понесені відповідачем за подання апеляційної скарги щодо поновлення на роботі у розмірі 1261,20 грн слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» – задовольнити.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 02 грудня 2020 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», третя особа - ОСОБА_2 , про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу– відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 2406,72 грн.

Судові витрати, понесені Дочірнім підприємством «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» за подання апеляційної скарги у розмірі 1261,20 грн компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 лютого 2021 року.
Головуючий                                                                        В.П. Пікуль 
Судді                                                                                Т.В. Одринська
О.О. Панченко