Номер провадження: 22-ц/813/3067/21 
Номер справи місцевого суду: 522/16725/18
Головуючий у першій інстанції Михайлюк О.А.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.03.2021 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Комлевої О.С., 
суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,
з участю секретаря Воронової Є.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 червня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Михайлюка О.А., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди завданих джерелом підвищеної небезпеки, -
в с т а н о в и в:
У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданих джерелом підвищеної небезпеки, в якому просив стягнути з відповідача матеріальні збитки у розмірі 24400 грн. та моральну шкоду у розмірі 200000 грн.
У обґрунтування свого позову позивач зазначив, що по вул. Фонтанська дорога, 4а/1 на нього було здійснено наїзд автомобілем КІА д/н НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , внаслідок якого позивачу були завдані тілесні ушкодження середньої ступені тяжкості.
За даним фактом 19.09.2015 року слідчим Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області були внесені відомості до Єдиного Реєстру Досудових Розслідувань за номером 12015160500008406 та було розпочато досудове розслідування скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ст. 289 ч. 1 КК України.
Внаслідок отриманих пошкоджень, позивача з місця події було госпіталізовано до лікарні, де він знаходився на лікуванні. Під час лікування позивачу зроблена операція, придбана велика кількість ліків та медикаментів, на які він витратив 20000 грн. Також, під час наїзду було пошкоджене його майно вартістю 4400 грн., тобто загальна вартість спричиненої матеріальної шкоди складає 24400 грн.
Крім того, внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди позивачу завдана моральна шкода, яка виражається у душевних стражданнях, пережитих внаслідок отриманих тілесних ушкоджень, яку позивач оцінює у розмірі 200000 грн.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 01 червня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволений частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки 4759 грн.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання про судові витрати.
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати частково, задовольнити позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що суд безпідставно відмовив у відшкодуванні моральної шкоди, оскільки помилково зазначив вимоги ч. 2 ст. 1167 ЦК України, фактично прийняв рішення на підставі вимог ч. 1 ст. 1167 ЦК України, якою передбачено відшкодування моральної шкоди у відповідності до загальних підстав, у той час, коли повинен був застосувати вимоги ч. 2 ст. 1167 ЦК України щодо відшкодування моральної шкоди особою, яка на законних підставах володіла джерелом підвищеної небезпеки без наявності у його діях вини.
Рішення суду в частині матеріальної шкоди не оскаржується.
У своєму відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_3 , представник ОСОБА_2 зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, оскільки дії позивача носять умисел на обтяження вини відповідача з метою збагачення за допомогою стягнення коштів з нього у виді сплати матеріальної та моральної шкоди. Вважає, що позивач вводить суд в оману, надаючи неправдиві докази. Також звернута увага суду на те, що за результатами проведення досудового розслідування, в ході якого встановлено, що в діях відповідача відсутні порушення ПДР України, а причиною розвитку аварійної ситуації, а також настання негативних наслідків являється особисті необережні дії позивача, які не відповідають вимогам ПДР України. У зв`язку з чим просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Сторони про розгляд справи на 31 березня 2021 року були сповіщені належним чином (а.с. 178-180, 183, 184 т.2).
Від ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи з підстав того, що його адвокат не може прийняти участь у справі (а.с. 185-186)
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
З матеріалів справи вбачається, що справа за апеляційною скаргою ОСОБА_1 перебуває в провадженні апеляційного суду з червня 2020 року (а.с. 135).
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Згідно ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Проте, зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
У відповідності до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 19 вересня 2015 року о 05.50 годині, водій ОСОБА_4 керуючи автомобілем «Кіа Серато» д/н НОМЕР_1 , в районі автозаправочної станції, розташованої за адресою: м. Одеса, Фонтанська дорога 4/а-1, скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_1 . 
Внаслідок ДТП пішохід ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження з якими його було госпіталізовано до МКЛ № 11 м. Одеси.
За даним фактом скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч. 1 КК України слідчим Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області внесені відомості до ЄРДР (а.с. 15 т. 1).
Згідно з висновком експерта № 2549 від 14.12.2015 року, у ОСОБА_1 , були виявлені тілесні ушкодження – забійні рани правої вушної раковини, обличчя, шиї, закрита травма правої гомілки та надступаково-гомілкового суглоба у вигляді перелому малогомілкової кістки на межі середньої та нижньої третини, перелому зовнішньої та внутрішньої щиколоток з розривом між гомілкового синдесмозу та вивихом стопи назовні. Наявні ушкодження виникли незадовго до звернення ОСОБА_1 в стаціонар, і таким чином могли бути заподіяні 19.09.2015 року. Наявні ушкодження утворились від дії тупих твердих предметів, якими могли бути зовнішні частини автомобіля, що рухався при контактуванні з тілом потерпілого, а також у результаті подальшого падіння потерпілого на дорожнє покриття, в умовах ДТП. Зазначені ушкодження не були небезпечними для життя, викликали тривалий розлад здоров`я строком понад трьох тижнів. За цим критерієм відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості (а.с. 21-25 т. 1).
15.03.2018 року постановою в.о. слідчого ВРЗуСТ ГУНП в Одеській області А.Ю. Романенко закрито кримінальне провадження за відсутністю в діях водія ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення за ст. 286 КК України (а.с. 1128-122 т. 1).
Постанова мотивована тим, що в ході проведення досудового розслідування встановлено, що в діях водія автомобіля «Кіа Серато» д/н НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , відсутні порушення Правил дорожнього руху України, а причиною розвитку аварійної ситуації, а також настання негативних наслідків є особисті необережні дії пішохода ОСОБА_1 , які не відповідають вимогам п.п. 4.7, 4.14 (а,б) ПДР України.
У відповідності до п.п. 4.7. ПДР України пішоходи повинні переходити проїзну частину по пішохідних переходах, у тому числі підземних і надземних, а у разі їх відсутності - на перехрестях по лініях тротуарів або узбіч.
П.п. 4.14. Правил ПДР України пішоходам забороняється:
а) виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху;
б) раптово виходити, вибігати на проїзну частину, в тому числі на пішохідний перехід.
Порушення виразилося в тому, що пішохід ОСОБА_1 , в темний час доби, в умовах обмеженої видимості, будучи за адресою: м. Одеса, Фонтанська дорога 4/а-1, не впевнившись в особистій небезпеці, і в тому, що не спричинить небезпеки для інших учасників дорожнього руху, знаходячись в безпосередній близькості до рухомого транспортного засобу, почав перетинати проїзну частину по вул. Фонтанській дорозі, поза пішохідним переходом, у невстановленому для переходу місці, рухаючись з ліва на право по ходу напрямку руху автомобіля «Кіа Серато» д/н НОМЕР_1 , в результаті чого на нього був здійснений наїзд вказаним автомобілем.
05 червня 2018 року, прокурором Одеської місцевої прокуратури № 3 постанову про закриття кримінального провадження скасовано, матеріали досудового розслідування від 19.09.2015 року направлено до Приморського ВП в м. Одесі ГУ НП в Одеській області для організації подальшого досудового розслідування (а.с. 93-94 т. 2).
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 переходив дорожню частину не по пішохідному переходу, та в момент ДТП знаходився в стані алкогольного сп`яніння, що підтверджується поясненнями, наданими ОСОБА_1 , в якості потерпілого (а.с. 114-116 т. 2).
26.01.2019 року постановою слідчого СВ Приморського ВП в м. Одесі ГУ НП в Одеській області А.Ю. Романенко закрито кримінальне провадження.
26 лютого 2019 року, прокурором Одеської місцевої прокуратури № 3 постанову про закриття кримінального провадження скасовано, як винесену передчасно та необґрунтовано (а.с. 132 т. 1).
Колегія суддів звертає увагу на те, що на цей час кримінальне провадження триває, остаточного рішення не має, а також відповідачем не доведено наявності умислу пішохода або наявності непереборної сили, тому на нього, як на володільця джерела підвищеної небезпеки, покладається обов`язок з відшкодування моральної шкоди, незалежно від його вини. 
Відповідно до ч. 2 ст. 1167 ЦК, яка визначає, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини, якщо її завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Використання транспортних засобів є джерелом підвищеної небезпеки. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то, залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини), розмір відшкодування зменшується (ч.2 ст.1193 ЦК).
ОСОБА_2 , як особа, яка керувала джерелом підвищеної небезпеки, повинен нести відповідальність за моральну шкоду, завдану таким джерелом, незалежно від наявності його вини.
моральна шкода полягає:
- у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
- у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;
- у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна;
- у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Колегія суддів з урахуванням встановлених обставин, дійшла висновку про те, що водій автомобіля ОСОБА_4 повинен нести відповідальність за моральну шкоду, завдану таким джерелом, незалежно від наявності вини.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові КЦС ВС від 18.10.2019 по справі № 352/342/17 (61-40790св18).
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст.2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка знаходиться у розділі 1, встановлює, що право кожного на життя охороняється законом.
Згідно ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.
Встановлене Конституцією України та законами України право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, а також одним із засобів захисту порушених цивільних прав та інтересів, які передбачені ст. 16 Цивільного Кодексу України.
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках та інше.
Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.
При заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.
У справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року Європейський суд зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом.
Згідно п.1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, характеру дій особи, яка спричинила шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків та обставин справи.
Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», - розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.
Колегія суддів вважає, що події ДТП  змінили нормальний, звичний для ОСОБА_1 спосіб життя, душевний стан, у зв`язку з чим йому була спричинена моральна шкода, яка виразилася у душевних стражданнях та враховуючи  глибину фізичних та душевних страждань позивача, положення ст.ст. 23, 1167 ЦК України, роз`яснення, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди (немайнової) шкоди», колегія суддів приходить до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню.
Однак, колегія суддів звертає увагу на те, що з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 знехтував правилами дорожнього руху, перебував у нетверезому стані.
Зважаючи на те, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом, враховуючи вимоги розумності та справедливості, сума 200 000 грн. є завищеною, та в заявленому розмірі не підлягають задоволенню. 
При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Враховуючи викладене, оцінивши досліджені докази в їх сукупності, виходячи з підстав пред`явленого позову, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині відшкодування моральної шкоди підлягає скасуванню зі стягненням на користь  ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 4 000 грн.
Згідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в частині відмови у задоволені позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди скасуванню, з підстав та мотивів, викладених вище.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  – задовольнити частково.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 червня 2020 року в частині відмови у задоволені позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди – скасувати.
Прийняти в цій частині постанову.
Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 )        моральну шкоду у розмірі 4000 гривень.
В інший частині рішення залишити без змін.
Рішення суду в частині позовних вимог щодо відшкодування матеріальної шкоди судом не переглядалося.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 01 квітня 2021 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.А. Гірняк

______________________________________ С.М. Сегеда