ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
09 березня 2021 року           справа №200/5710/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

           Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді: Блохіна А.А., суддів: Гаврищук Т.Г. Сівченко І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03 грудня 2020 року у справі №  200/ 5710/20-а (головуючий І інстанції Ушенко С.В. , складене в повному обсязі 03 грудня 2020 року в м. Слов`янськ Донецької області) за позовом ОСОБА_1 до Добропільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про стягнення нарахованих , але не виплачених сум пенсії,  стягнення матеріальної та  моральної шкоди,-

                                                            УСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Добропільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, в якому просила суд: - визнати протиправними та дискримінаційними дії щодо не нарахування та невиплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасністю пенсійних виплат за період з 01.06.2018 по 31.12.2019 за судовим рішенням, що набрало законної сили; - зобов`язати провести нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку із несвоєчасністю пенсійних виплат за період з 01.06.2018 по 31.12.2019; - стягнути нараховану, але невиплачену суму пенсії за період з 01.06.2018 по 31.10.2018 та з 01.12.2018 по 31.12.2018 у розмірі 31007,68 грн.; - стягнути матеріальну шкоду у розмірі 62015,36 грн.; - стягнути моральну шкоду, завдану тяжкими стражданнями, у розмірі 29506,14 грн
В обґрунтування позову зазначено, що відповідач всупереч вимог чинного законодавства не нарахував та не виплатив їй компенсацію втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строку виплати державної пенсії за період з 01.06.2018 по 31.12.2019 та на підставі рішення Донецького окружного адміністративного суду у справі №227/2428/19 нарахував, але не виплатив пенсію за період з 01.06.2018 по 31.10.2018 та з 01.12.2018 по 31.12.2018, посилаючись на відсутність фінансування на виплату пенсії за рішенням суду. Крім того вважає, що не нарахована і невиплачена відповідачем пенсія за листопад 2018 року та за період з 01.01.2019 по 31.12.2019 у розмірі 62015,36 грн., яка розрахована самостійно, є спричиненою їй матеріальною шкодою, яка підлягає відшкодуванню. Вважає вказану бездіяльність протиправною, яка також визначає її право на відшкодування моральної шкоди.
Ухвалою суду від 03 грудня 2020 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог про визнання протиправними та дискримінаційними дій відповідача щодо не нарахування та невиплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасністю пенсійних виплат за період з 01.06.2018 по 31.12.2019 за судовим рішенням, що набрало законної сили, та зобов`язання провести нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку із несвоєчасністю пенсійних виплат за період з 01.06.2018 по 31.12.2019.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 03 грудня 2020 року у справі № 200/5710/20-а позов задоволено частково. Стягнуто з Добропільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області  на користь ОСОБА_1  нараховану, але не виплачену суму пенсії за період з 01.06.2018 по 31.10.2019 та з 01.12.2019 по 31.12.2019 у розмірі 31007 (тридцять одна тисяча сім) грн. 68 коп.
Стягнуто з Добропільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, заподіяну душевними стражданнями, у розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп.
В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено. 
Стягнуто з Добропільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір у розмірі у розмірі 3783  (три тисячі сімсот вісімдесят три) грн. 60 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір у розмірі у розмірі 14985 (чотирнадцять тисяч дев`ятсот вісімдесят п`ять) грн. 00 коп.
Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення місцевого суду скасувати та прийняте нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована аналогічно позовній заяві. Крім того, позивач зазначає, що судом безпідставно стягнуто з неї судовий збір за додаткові позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, що вплинула на стан здоров`я у вигляді інсульту, у сумі 999000.00 грн.,  щодо яких 29 жовтня 2020 р. суддею винесена ухвала про повернення заяви без розгляду.
Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.                                                                                                              Відповідно до вимог частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Колегія суддів, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 , є пенсіонером, взята на облік як внутрішньо переміщена особа та має право на отримання пенсії за віком.
Відповідач в даних правовідносинах є суб`єктом владних повноважень у відповідності до приписів п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 27 вересня 2019 року у справі №227/2428/19, яке набрало законної сили 04.12.2019 відповідно до ухвали Першого апеляційного адміністративного суду, за позовом ОСОБА_1 до Добропільського об`єднаного управління Пенсійного фонду в Донецькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії визнано протиправними та дискримінаційними дії Добропільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01.06.2018, скасовано розпорядження Добропільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 21.05.2018, яким припинено виплату пенсії по о/р №167329 ОСОБА_1 , зобов`язано Добропільське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Донецькій області відновити виплату пенсії за минулий час з урахуванням доплат, надбавок, перерахунків ОСОБА_1 з моменту припинення у червні 2018 року, зобов`язано Добропільське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Донецькій області виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати.
19.12.2019 Донецьким окружним адміністративним судом видано виконавчий лист №227/2428/19-а.
На виконання рішення суду, у листопаді 2019 року відповідачем здійснена виплата пенсії в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 1784,23 грн.
Відповідно до протоколу призначення пенсії від 16.12.2019 позивачу нарахована заборгованість за періоди з 01.06.2018 по 31.10.2019 та з 01.12.2019 по 31.12.2019 в сумі 31007,68 грн., та поновлено виплату пенсії з 01.01.2020 року (а.с. 136, 181-185).
Згідно листа Добропільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 28.01.2020 №6/К рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27.09.2019 у справі № 227/2428/19-а виконано. Пенсію поновлено з 01.01.2020. Заборгованість з пенсії за період з 01.06.2018 по 31.10.2018 та з 01.12.2018 по 31.12.2018 в розмірі 31007,68 грн. нарахована, проте її виплата буде здійснена за рахунок коштів Пенсійного фонду України та інших джерел, визначених законодавством після отримання фінансування (а.с. 16-18). 
Право позивача на отримання заявлених до стягнення коштів підтверджене рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 27.09.2019 по справі №227/2428/19-а, яке набрало законної сили.
         Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів зазначає таке.
У даному випадку застосуванню підлягають Закон України від 9 липня 2003 року № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058), оскільки позивач перебуває на обліку у відповідача та отримує пенсію відповідно до вимог вказаного Закону.
 Конституція України гарантує громадянам право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом (ст. 46).
 Відповідно до частини 5статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.
З матеріалів справи вбачається, що спору відносно розміру нарахованої заборгованості з виплати пенсії між сторонами немає, але існують розбіжності щодо періоду її виникнення. 
За приписами статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини у п. 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі Сокуренко і Стригун проти України зазначив, що фраза встановлений законом поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.        Термін судом, встановленим законом у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
КАС України гарантує право кожній особі в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси (стаття 5 Кодексу адміністративного судочинства України). Тобто відповідачем порушено права позивача на своєчасне отримання належної йому пенсії.
 Серед доводів відповідача, викладених до позивача, зазначено, що виплата вказаних коштів не здійснена у зв`язку з відсутністю фінансування. Тому, на думку відповідача, ним в межах своїх повноважень виконано рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27.09.2019 по справі № 227/2428/19-а, що набрало законної сили 04.12.2019.
Судом встановлено, що відповідачем вказане рішення суду було виконано частково, а саме: в частині нарахування пенсії, проте пенсійний орган так і не здійснив виплату пенсії за рішенням суду в повному обсязі.
Законом, який встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження"(далі - рішення суду), та особливості їх виконання є Закон України від 5 червня 2012 року №4901-VI "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" (далі - Закон № 4901-VI).
Частиною 2 ст. 1 Закону № 4901-VI передбачено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).
 В частині 1 ст. 3 Закону № 4901-VI встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Суд вважає, що право позивача на отримання нарахованої йому суми пенсії має бути забезпечено шляхом стягнення цих коштів з відповідача в порядку, передбаченому  Законом № 4901-VI.
За приписами частини першої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Крім того, Європейський Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини, потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п. 53 рішення у справі Ковач проти України від 07 лютого 2008 року, п. 59 рішення у справі Мельниченко проти України від 19 жовтня 2004 року, п. 50 рішення у справі Чуйкіна проти України від 13 січня 2011 року, п. 54 рішення у справі Швидка проти України від 30 жовтня 2014 року тощо).
Це означає, що суд має оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними та людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав.
Відповідно до частини другої статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
За статтею 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення нарахованої, але невиплаченої пенсії у сумі 31007,68 грн. підлягають задоволенню з урахуванням того, що вказана сума нарахована за період з 01.06.2018 по 31.10.2019 та з 01.12.2019 по 31.12.2019 виходячи з розміру призначеної позивачу пенсії, а не за період з 01.06.2018 по 31.10.2018 та з 01.12.2018 по 31.12.2018, як зазначено позивачем у позові, що підтверджується, наявною в матеріалах справи, довідкою відповідача про розмір призначеної і фактично виплаченої ОСОБА_1 пенсії за період з 01.06.2018 по 31.07.2020 (а.с. 136) та охоплює період листопад 2018 року та січень 2019 року - грудень 2019 року, за який позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 62015,36 грн.
Враховуючи викладене, позовні вимоги в частині стягнення відшкодування завданої матеріальної шкоди у розмірі 62015,36 грн. не підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. 
 Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права.
 Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
 Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
 Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
У справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява N 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.
Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішенні порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно.
Згідно зі ст. 24 Закону № 393/96-ВР особи, винні у порушенні цього Закону, несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність, передбачену законодавством України.
Згідно з положеннями частин 1 та 2 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Приписами частин 1, 2 статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Згідно з п. п. 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Даний висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 640/14909/16-ц, від 04 березня 2019 року у справі № 295/443/17, від 08 травня 2019 року у справі № 233/3464/17.
Пунктом 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 визначено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі статті 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб.
При цьому, загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).
Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.
Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 29506,14 грн., спричиненої душевними стражданнями, позивач посилалась на неодноразову відмову відповідача у виплаті її законної пенсії, що призвело до відсутності засобів для належного існування. 
Наявність моральної шкоди позивач мотивувала тим, що неправомірні дії та бездіяльність відповідача призвели до того, що вона двічі була змушена захищати своє порушене право у судовому порядку, а отже витрачати значних зусиль та часу для його відновлення. Бездіяльність відповідача створила психічне напруження очікуванням рішення відповідача, позивач зазнав розчарування в діяльності відповідача, що створило додаткове психічне напруження викликане дискримінацією під час розгляду заяв позивача порівняно з заявами інших громадян. Захист свого права вимагав від неї додаткових зусиль для організації свого часу, побуту та особистого життя.
Вищезазначені обставини, а також відсутність виконання відповідачем  у повному обсязі рішення суду у справі № 227/2428/19-а та невиплата внаслідок цього належних сум призвели до виникнення у неї хвилювань та переживань, що негативно відобразилось на її психоемоційному стані. 
У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).
Відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, має на меті, як компенсацію потерпілому завданих збитків, так і запобігання вчинення суб`єктом владних повноважень такого у майбутньому, зокрема, шляхом здійснення превентивних заходів для удосконалення виконання своїх функцій, спрямованих на інтереси людини.
Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.
Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.
Суд враховує презумпцію, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3. 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, у силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).
З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем.
Вищезазначений висновок узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №750/6330/17
Суд зазначає, що у даній справі відповідач не довів, що його тривала протиправна бездіяльність не викликала у позивача психічне напруження у зв`язку з очікуванням рішення, розчарування в діяльності державного органу та додаткове психічне напруження, викликане дискримінацією під час розгляду його заяв порівняно із заявами інших громадян, у зв`язку з чим позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, спричиненої душевними стражданнями, підлягають частковому задоволенню.
Щодо розміру моральної шкоди, заподіяної душевними стражданнями, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 3 статті 23 Цивільного кодексу України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі змінами та доповненнями) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
З огляду на те, що "розумність" і "справедливість" є оціночними поняттями, суди, насамперед першої та апеляційної інстанції, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широкий діапазон розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.
Наведені позивачем обставини спричинили йому душевні страждання, переживання, стрес та відчуття невизначеності, тобто заподіяли їй моральну шкоду.
Позивач просив стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 29506, 14 грн.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає справедливим визначити суму компенсації у розмірі 5000,00 грн. 
Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 15.07.2020 позивачу відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі.
Частиною 2 ст. 133 КАС України визначено, якщо у строк, встановлений судом, судові витрати не будуть оплачені, позовна заява залишається без розгляду або витрати розподіляються між сторонами відповідно до судового рішення у справі, якщо сплату судових витрат розстрочено або відстрочено до ухвалення судового рішення у справі.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Частиною 8 статті 139 КАС України  передбачено, що у випадку якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік"  від 14 листопада 2019 року №294-IX визначено, що прожитковий мінімум для працездатних осіб, у місячному розмірі станом на 1 січня 2020 року становить 2 102, 00 грн.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону №3674-VI за подання адміністративного позову немайнового характеру фізичною особою, ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до пп. 1 п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" розмір ставки судового збору за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру, який подано, зокрема, фізичною особою становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно з пп. 5 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" ставка судового збору за подання до суду позовної заяви про відшкодування моральної шкоди встановлюється у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Щодо судового збору, який підлягав сплаті позивачем за позовну вимогу про стягнення моральної шкоди, що вплинула на стан здоров`я у вигляді інсульту, у сумі 14985,00 грн., суд першої інстанції зазначив, що він підлягає стягненню з позивача на користь Державного бюджету, оскільки за результатами розгляду справи судом відмовлено у задоволенні цієї позовної вимоги з підстав відсутності причинно-наслідкового зв`язку між протиправною бездіяльністю відповідача і виникненням такого захворювання.
З вказаним висновком суду першої інстанції не погоджується колегія суддів з огляду на наступне.
21.09.2020 р. позивачем до Донецького окружного адміністративного суду Донецької подана заява про уточнення (збільшення) позовних вимог, а саме, доповнено вимогою про стягнення моральної шкоди, що вплинула на стан здоров`я у вигляді інсульту, у сумі 999000.00 грн.,  та розгляд справи без участі позивача.
29 жовтня 2020 р. суддею винесена ухвала про повернення заяви без розгляду, в якій зазначено що, - 27.10.2020 на адресу суду від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, відповідно до якої вона додатково просить стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 999000 грн., що - відповідно до ч. 2 ст. 167 КАС України, якщо заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої цієї статті і ці недоліки не дають можливості її розглянути, або якщо вона є очевидно безпідставною та необґрунтованою, суд повертає таку заяву (клопотання, заперечення) заявнику без розгляду. Враховуючи вищевикладене, оскільки позивачем до заяви про збільшення позовних вимог не додано доказів її направлення іншим учасникам справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для її повернення без розгляду. Ухвала оскарженню не підлягає та набирає законної сили з моменту підписання суддею ( а.с. 1 т.2 ).
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_1  на користь спеціального фонду Державного бюджету України  судового збору у розмірі у розмірі 14985 грн. 00 коп
         З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції слід змінити, абзац шостий рішення,  щодо стягнення з ОСОБА_1  на користь спеціального фонду Державного бюджету України  судового збору у розмірі у розмірі 14985 грн. 00 коп., виключити. 
Відповідно до частини 4 статті 317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Керуючись статтями 23, 33, 292, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                 ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Змінити рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03 грудня 2020 року у справі №  200/5710/20-а.
Абзац шостий рішення виключити.
В іншій частині рішення - залишити без змін.
Повне судове рішення складено 09 березня 2021 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                      А.А. Блохін

Судді                                                                                          Т.Г. Гаврищук
                            
                                                                                                         І.В. Сіваченко