Справа № 304/407/19

ПОСТАНОВА
 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

 
26 січня 2021 року м. Ужгород
Закарпатський апеляційний суд у складі: 

Головуючого - судді Бисага Т.Ю.
суддів: Джуги С.Д., Фазикош Г.В.,
за участі секретаря: Микуляк Є.В.,
за участі ОСОБА_1 , представника – ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 , на рішення Перечинського районного суду від 11 березня 2020 року, головуючий суддя Ганько І.І., у справі за позовом  ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Перечинського районного нотаріального округу Закарпатської області Маріаш Владислав Іванович про усунення від права на спадкування за законом,

  В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, який мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_6 , після смерті якого приватним нотаріусом Перечинського районного нотаріального округу Закарпатської області була відкрита спадкова справа. Згідно такої, спадкоємцями майна покійного ОСОБА_6 є вона, як його донька, та відповідачі ОСОБА_5 і ОСОБА_1 , як онуки спадкодавця (прийняли спадщину відповідно до ст. 1266 ЦК України, тобто за правом представлення). Однак, останні не можуть бути спадкоємцями відповідно до положень чинного законодавства та повинні бути усунені від права на спадкування за законом у зв`язку з наступними обставинами. Так, її батьки ОСОБА_6 і ОСОБА_7 проживали разом у збудованому ними у 1958 році приватному будинку. Обоє за життя мали проблеми із здоров`ям, зокрема ОСОБА_7 мала гіпертонічну хворобу, цукровий діабет, перенесла інфаркт міокарда, туберкульоз хребта, не бачила на одне око та не могла пересуватися самостійно. З січня 2015 року вона була прикута до ліжка, відтак ОСОБА_6 та її сім`я постійно за нею доглядали. ІНФОРМАЦІЯ_2 така померла. У той же час, ОСОБА_6 також мав значні проблеми із здоров`ям (катаракта з глаукомою обох очей, аритмія, бронхіт, гіпертонія), ходив лише на милицях. Догляд за ним здійснювали виключно вона та її сім`я – постійно приносили їжу, купували продукти та ліки, прибирали, прали, проводили медичні процедури, регулярно відвозили його до обласної лікарні на прийом до лікарів, часто ночували через відсутність можливості залишити такого одного. При цьому, на численні прохання ОСОБА_6 , ні син ОСОБА_8 , ні внуки ОСОБА_5 та ОСОБА_1 його не навідували, жодної допомоги не надавали. 28 липня 2017 року у спадкодавця стався інсульт. З цього часу і аж до 02 червня 2018 року, тобто моменту смерті останнього, за ним доглядала виключно вона із сім`єю та представники територіального центру. Жодної допомоги від інших родичів, зокрема від відповідачів, він не отримував, хоча і знаходився у безпорадному стані. У подальшому поховання ОСОБА_6 було здійснено саме за рахунок зусиль та фінансів її сім`ї. За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.   Враховуючи наведене та те, що відповідачі знали про безпорадний стан ОСОБА_6 та мали можливість йому допомогти, однак від надання такої допомоги обоє ухилилися, тому просить усунути їх від права на спадкування за законом від спадщини, яка відкрилася після смерті останнього.
Рішенням Перечинського районного суду від 11 березня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 , подав апеляційну скаргу в якій просить рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. 

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

В судове засідання апелянт та її представники не з`явились, надавши перевагу участі в судових засіданнях в інших судах. Крім того, суд констатує, що справа слуханням неодноразово переносилась, в тому числі і за заявами сторони, що не з`явилась, а тому причини їх неявки вважає неповажними.
   Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідачки, представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія приходить до наступного висновку. 
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько ОСОБА_4 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 – ОСОБА_6 , що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Перечинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області 04 червня 2018 року.
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 151912490 від 04 січня 2019 року ОСОБА_6 на праві приватної власності належав житловий будинок АДРЕСА_1 , в якому він на момент смерті був одноосібно зареєстрований та проживав.
Крім цього встановлено, що ОСОБА_6 на випадок смерті належну йому частку житлового будинку з надвірними будовами та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 , а також все те, що на день його смерті буде йому належати і на що він за законом матиме право заповів своїй дружині ОСОБА_7 , 1931 року народження, про що свідчить заповіт від 16 грудня 2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Маріаш М.В. та зареєстрований в реєстрі за № 2943.
Однак, ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 померла, що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Перечинського районного управління юстиції у Закарпатській області 17 березня 2015 року, відтак у розумінні статтей 1222, 1223, 1245 ЦК України спадкове майно, яке спадкодавець заповідав свої дружині, яка померла до дня відкриття спадщини, слід вважати таким, що не охоплене заповітом, а тому право на його спадкування одержують спадкоємці за законом (статті 1261 - 1265 цього Кодексу).
Згідно відомостей спадкової справи № 16/2018, заведеної на майно померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , його спадкоємцями першої черги за законом є позивач ОСОБА_4 та відповідачі ОСОБА_5 , як син померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_9 (за правом представлення), та ОСОБА_1 , як донька померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_10 (за правом представлення), які відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України подали нотаріусу заяви про прийняття спадщини (Т. 1 а. с. 149-210).
Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Разом з цим, ОСОБА_4 у своїй позовній заяві як на підставу вимог посилається на те, що відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_1 знали про безпорадний стан ОСОБА_6 та мали можливість йому допомогти, однак від надання такої допомоги обоє ухилилися.
       Як вбачається із показів сторін та свідків допитаних у суді першої інстанції, з 28 липня 2017 року ОСОБА_6 знаходився у безпорадному стані, зумовленому похилим віком та тяжкою хворобою (інсультом), внаслідок чого він не міг самостійно забезпечити умови свого життя, потребував стороннього догляду, допомоги та піклування.
У апеляційній скарзі апелянт, зазначає, що судом першої інстанції не було досліджено записи, які містяться в щоденниках, які вів ОСОБА_6 , копії яких було надано суду першої інстанції, оскільки записи були зроблені до інсульту спадкодавця, коли він нібито в безпорадному стані не був.
Також апелянт стверджує, що суд першої інстанції всупереч чинного законодавства проігнорував вказані письмові докази, не зважаючи на те, що обставини які ними підтверджуються могли мати ключове значення для законного та об`єктивного рішення по вказаній справі, однак судом не було досліджено всі докази в наслідок чого рішення суду є незаконним.
З даним твердженням колегія суддів не згідна, оскільки в рішенні суду були всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідженні записи щоденників, які за життя вів спадкодавець, та надано їм відповідну правову оцінку.
На підставі ч.5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Виходячи зі змісту частини п`ятої статті 1224 ЦК України та з урахуванням роз`яснень, наданих судам у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами СК України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Правило частини п`ятої статті 1224 ЦК стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця.
Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.
Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК.
Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.
Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.
Так, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.
Таким чином, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 491/1111/15-ц (провадження № 61-14655св18); від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18); від 02 березня 2020 року у справі № 133/1625/18 (провадження № 61-1419св20).
Апелянтом не надано належних та допустимих доказів, що саме на відповідачів лягав обов`язок по догляду за спадкодавцем, як це вимагає ч.5 ст. 1224 ЦК, оскільки, крім відповідачів, померлий ОСОБА_6 мав ще доньку ОСОБА_4 , на якій згідно ст.ст. 172, 202, 203 Сімейного кодексу України лежав обов`язок щодо утримання батька та брати участь у додаткових витратах на батька у зв`язку із тяжкою хворобою.
Крім того, колегією береться до уваги той факт, що за останній період життя ОСОБА_6 до нього навідувався нотаріус із роз`ясненням можливостей складання заповіту та розпорядження своїм майном, однак ОСОБА_6 не бажав складати новий заповіт і заповідати майно комусь одному із спадкоємців.
Відповідачі здійснювали догляд за ОСОБА_6 в міру своїх можливостей, а крім доньки участь в його догляді брало також відділення соціальної допомоги. 
            За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують. Судове рішення ухвалено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, у відповідності до ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення - залишити без змін.
Керуючись ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Рішення Перечинського районного суду від 11 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повний текст постанови суду складено 27 січня 2021 року.

Головуючий 

Судді