ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/10705/18                                                                                 Головуючий у 1 інстанції: Келеберда В.І.
                                                                                Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  18 січня 2021 року                                                                                            м. Київ
          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача                                    Вівдиченко Т.Р.
Суддів                                                      Бужак Н.П.
                                                                 Парінова А.Б.
За участю секретаря                                Борейка Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 серпня 2020 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ» до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ» (далі - ТОВ «ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ») звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №0008181404 від 21.02.2018 року.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 серпня 2020 року адміністративний позов - задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві №0008181404 від 21.02.2018 року. 
Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Головне управління ДПС м. Києві, звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти  нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує на нереальність господарських операцій між позивачем та ТОВ «ВЕНДЕР ПРОДЖЕКТ».
18 січня 2021 року електронною поштою до Шостого апеляційного адміністративного суду від позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ» надійшла заява про продовження процесуального строку на подачу відзиву на апеляційну скаргу.
Апеляційна скарга, Головного управління ДПС у м. Києві, також, містить клопотання про виклик в судове засідання у якості свідка: громадянина ОСОБА_1 , з метою надання пояснень відносно здійснення підприємством ТОВ "БЕНДЕР ПРОДЖЕКТ" фінансово-господарської діяльності.
Протокольною ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 січня 2021 року у задоволенні клопотання Головного управління ДПС у м. Києві про виклик свідка відмовлено.
Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Головним управлінням Державної фіскальної служби у м. Києві, згідно з наказом від 05 січня 2017 року № 75, проведено документальну позапланову невиїзну документальну перевірку ТОВ «ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ» з питань дотримання вимог податкового законодавства при здійсненні фінансово-господарських взаємовідносин з ТОВ «ВЕНДЕР ПРОДЖЕКТ» за період грудень 2015 року - червень 2016 року.
За результатом перевірки складено Акт від 02 лютого 2018 року № 73/26-15-14-04-05/31108022, відповідно до висновків якого, ТОВ «ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ» допущено наступні порушення: п. 44.1, ст. 44, п. 185.1 ст. 185, п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1 ст. 200, п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України, в результаті чого, встановлено заниження сум податку на додану вартість, яка підлягає нарахуванню за підсумками поточного звітного (податкового) періоду на загальну суму 5 306  070,00 грн., в тому числі по періодах: грудень 2015 року - 674667,00 грн., січень 2016 року - 970  883,00 грн., лютий 2016 року - 1 310  317,00 грн., березень 2016 року - 967  333,00 грн., квітень 2016 року - 446  750,00 грн., травень 2016 року - 564  784,00 грн., червень 2016 року - 371  336,00 грн.
На підставі Акту перевірки, Головним управлінням ДФС у м. Києві прийнято податкове повідомлення-рішення від 21 лютого 2018 року № 0008181404.
Не погоджуючись із податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Податковим кодексом України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI (далі - ПК України), який регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України передбачено, що господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також, через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема, за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Правове регулювання справляння податку на додану вартість передбачено Розділом V Податкового кодексу України.
Відповідно до п.п. 1 п. 180.1 ст. 180 ПК України, для цілей оподаткування платником податку є будь-яка особа, що провадить або планує провадити господарську діяльність і реєструється за своїм добровільним рішенням як платник податку у порядку, визначеному статтею 183 цього розділу.
Згідно пункту 185.1 статті 185 ПК України, об`єктом оподаткування є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; в) ввезення товарів на митну територію України; г) вивезення товарів за межі митної території України; е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом. З метою оподаткування цим податком до операцій з ввезення товарів на митну територію України та вивезення товарів за межі митної території України прирівнюється поміщення товарів у будь-який митний режим, визначений Митним кодексом України.
Приписами п. 187.1 ст. 187 ПК України закріплено, що датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.
За операціями з виконання підрядних будівельних робіт суб`єкти підприємницької діяльності можуть застосовувати касовий метод податкового обліку відповідно до підпункту 14.1.266 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу.
В силу п. 198.3 ст. 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті. Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.
У відповідності до пункту 198.1 статті 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
Нормами  пункту 198.2 статті 198 ПК України встановлено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Абзацом п`ятим пункту 198.6 статті 198 ПК України передбачено, що суми податку, сплачені (нараховані) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, зазначені в податкових накладних/розрахунках коригування до таких податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних з порушенням строку реєстрації, включаються до податкового кредиту за звітний податковий період, в якому зареєстровано податкові накладні/розрахунки коригування до таких податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, але не пізніше ніж через 1095 календарних днів з дати складення податкових накладних/розрахунків коригування до таких податкових накладних, у тому числі для платників податку, які застосовують касовий метод. 
Згідно п. 201.1 ст. 201 ПК України, на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.
У податковій накладній зазначаються в окремих рядках такі обов`язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної;  б) дата складання податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця). У разі постачання/придбання філією (структурним підрозділом) товарів/послуг, яка фактично є від імені головного підприємства - платника податку стороною договору, у податковій накладній, крім податкового номера платника податку додатково зазначається числовий номер такої філії (структурного підрозділу); д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД, для послуг - код послуги згідно з Державним класифікатором продукції та послуг; платники податків, крім випадків постачання підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України, мають право зазначати код товару згідно з УКТ ЗЕД або код послуги згідно з Державним класифікатором продукції та послуг неповністю, але не менше ніж чотири перших цифри відповідного коду.
Пунктом 200.1 статті 200 ПК України визначено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.
Отже, для отримання права сформувати податковий кредит із сум податку на додану вартість платник податку на додану вартість повинен мати податкові накладні, видані на реально отриманий товар (роботи, послуги), призначений для використання у власній господарській діяльності. При цьому, право на бюджетне відшкодування частини від`ємного значення виникає лише у разі фактичної сплати податку на додану вартість в ціні придбаного товару (робіт, послуг) отримувачем товарів/послуг у попередніх податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг.
Як вбачається з матеріалів справи, Головним управлінням ДФС у м. Києві проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ТОВ «ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ» з питань дотримання вимог податкового законодавства під час здійснення фінансово-господарських взаємовідносин з ТОВ «БЕНДЕР ПРОДЖЕКТ» за грудень 2015 року - червень 2016 року, за результатами якої складено Акт від 02 лютого 2018 року № 73/26-15-14-04-05/31108022 ( Т. 1 а.с. 26-43, Т. 3 а.с. 244).
У вищевказаному Акті перевірки встановлено порушення п. 44.1, ст. 44, п. 185.1 ст. 185, п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1 ст. 200, п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено заниження сум податку на додану вартість, яка підлягає нарахуванню за підсумками поточного звітного (податкового) періоду на загальну суму 5 306  070,00 грн., в тому числі, по періодах: грудень 2015 року - 674667,00 грн., січень 2016 року - 970  883,00 грн., лютий 2016 року - 1 310  317,00 грн., березень 2016 року - 967  333,00 грн., квітень 2016 року - 446  750,00 грн., травень 2016 року - 564  784,00 грн., червень 2016 року - 371  336,00 грн.
На підставі Акту перевірки, Головним управлінням ДФС у м. Києві прийнято податкове повідомлення-рішення від 21 лютого 2018 року № 0008181404, згідно якого, позивачу збільшено грошове зобов`язання за платежем податок на додану вартість з вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) на суму 6  632  588,00 грн. (Т. 1 а.с. 44).
Підставою для нарахування вказаного грошового зобов`язання став висновок контролюючого органу про нереальність здійснення господарських операцій між ТОВ «ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ» та ТОВ «БЕНДЕР ПРОДЖЕКТ».
З даного приводу, колегія суддів зазначає наступне.
Між  ТОВ «ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ» (Замовник) та ТОВ «БЕНДЕР ПРОДЖЕКТ» (Генеральний підрядник) укладено Договір генерального підряду від 18 лютого 2015 року №18/02-ГП/15, відповідно до п.1.1 якого, замовник доручає, а Генеральний підрядник зобов`язується на свій ризик власними силами та засобами, відповідно до проектної документації, діючих будівельних норм та правил, у встановлені терміни, в порядку та на умовах визначених цим Договором, за плату здійснити будівельно-монтажні роботи по вул. Українська,6 у Шевченківському p-ні м. Києва (далі - Об`єкт будівництва), та здати Замовнику у встановленому чинним законодавством порядку та у строк зазначений у цьому Договорі (Т. 1 а.с. 53-56).
Колегія суддів зазначає, що реальність господарських операцій між ТОВ «ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ» та ТОВ «БЕНДЕР ПРОДЖЕКТ» на виконання вищевказаного Договору генерального підряду підтверджується наступними документами: актами приймання виконаних будівельних робіт: №39 від 31.12.2015 року, №40 від 31.12.2015 року, №41 від 31.12.2015 року, № 42 від 31.12.2015 року, №43 від 31.12.2015 року, №44 від 31.12.2015 року, №45 від 31.12.2015 року, № 1 від 29.01.2016 року, №2 від 29.01.2016 року, №3 від 29.01.2016 року, №4 від 29.01.2016 року, №5 від 29.02.2016 року, №6 від 29.02.2016 року, №7 від 29.02.2016 року, №8 від 29.02.2016 року, №9 від 31.03.2016 року, № 10 від 31.03.2016 року, №11 від 31.03.2016 року, №12 від 31.03.2016 року, №13 від 31.03.2016 року, №13 від 30.04.2016 року, №14 від 30.04.2016 року, №15 від 30.04.2016 року, № 16 від 30.04.2016 року, №17 від 30.04.2016 року, №18 від 11.05.2016 року, № 19 від 12.05.2016 року, № 20 від 13.05.2016 року, №21 від 16.05.2016 року, №22 від 18.05.2016 року, №23 від 19.05.2016 року, №24 від 20.05.2016 року, №16 від 23.05.2016 року, №26 від 03.06.2016 року, №27 від 17.06.2016 року, №28 від 21.06.2016 року, №29 від 29.06.2016 року, №30 від 29.06.2016 року; Довідками про вартість виконаних будівельних робіт та витрати* за грудень 2015 року - червень 2016 року, складених по примірній формі №КБ-3;  Актами огляду прихованих робіт, актами закриття прихованих робіт та актами приймання-передачі поверхів під влаштування підлоги.
Оплата позивачем робіт щодо виконання Договору генерального підряду від 18 лютого 2015 року №18/02-ГП/15 підтверджується Випискою АТ «УкрСиббанк»  по рахунку ТОВ «ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ» за період з 01 січня 2015 року по 30 червня 2016 року (Т. 1 а.с. 63-145).
Так, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 січня 2019 року призначено будівельно-технічну експертизу у справі №826/10705/18, проведення якої доручено ТОВ «Судова незалежна експертиза України».
За результатами проведеної судової будівельно-технічної експертизи в адміністративній справі №826/10705/18 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ" до Головного управління ДФС у місті Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № 0008181404 від 21.02.2018 року, експертом складено Висновок  №СЕ-1202-1-1072.19 від  09 січня 2020 року (Т. 8 а.с 144- т. 9 а.с. 163).
У вищевказаному Висновку експерта №СЕ-1202-1-1072.19 від  09 січня 2020 року вказано, що за результатами зіставлення об`ємів робіт та матеріалів, які вказанні в досліджуваних актах приймання виконаних будівельних робіт, з фактичними об`ємами робіт та матеріалів, визначеними за результатами візуально-інструментального обстеження об`єкта, який розташований по вул. Українській, 6 в Шевченківському районі м. Києва, ЖК «Шевченківський квартал», експерт прийшов до висновку про те, що в цілому об`єми фактично виконаних робіт відповідають об`ємам, вказаних у досліджуваних актах приймання виконаних будівельних робіт, складених, відповідно до Договору генерального підряду від 18.02.2015 року №18/02-ГП/15, укладеного між ТОВ «ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ» та ТОВ «ВЕНДЕР ПРОДЖЕКТ».
Також, як вірно встановлено судом першої інстанції, надані позивачем первинні документи не мають суттєвих дефектів щодо форми, змісту або пошкодження, які б зумовили втрату ними юридичної сили і доказовості, тобто оформлені відповідно до чинного законодавства України, містять необхідні для цілей оподаткування відомості про зміст та обсяг розглядуваних операцій та засвідчують фактичний рух активів між задекларованими учасниками.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта про нереальність господарських операцій між ТОВ «ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ» та ТОВ «ВЕНДЕР ПРОДЖЕКТ».
Щодо доводів апелянта про те, що позивачем до перевірки не надано наступні документи: проектну документацію; документи, які підтверджують якість, безпеку матеріалів, які були використані при проведенні будівельних робіт, журнали відвідування працівників; журнали заїзду та виїзду автотранспорту, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно частини 2 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року №996-XIV (далі - Закон №996-XIV), бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Частиною 1 статті 9 Закону №996-XIV передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Відповідно до частини 2 статті 9 Закону №996-XIV, первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. 
Отже, для надання юридичної сили і доказовості первинні документи повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства та не порушувати публічний порядок, встановлений Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Виходячи з вищенаведеного, відображенню в бухгалтерському обліку та податковій звітності підлягає лише та господарська операція, яка фактично відбулась, при наявності первинного документу, що підтверджує таку господарську операцію.
Згідно абзацу 2 пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року за номером 168/704, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.
Приписами пункту 2.4 Наказу №88 визначено, що первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний код підприємства, установи з Державного реєстру, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо.
Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі, договори, накладні, рахунки, тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що проектна документація, документи, які підтверджують якість, безпеку матеріалів, які були використані при проведенні будівельних робіт, журнали відвідування працівників, журнали заїзду та виїзду автотранспорту не є первинними документами, в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Крім того, як вбачається з Акту перевірки від 02 лютого 2018 року № 73/26-15-14-04-05/31108022, контролюючий орган при здійсненні перевірки не вимагав у позивача надання вищевказаних документів. 
Відповідачем, також, не надано суду доказів того, що такі документи ним витребовувалися під час розгляду заперечення позивача на акт перевірки. 
Враховуючи вищезазначене, посилання апелянта на ненадання ТОВ «ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ» проектної документації, документів, які підтверджують якість, безпеку матеріалів, які були використані при проведенні будівельних робіт, журналів відвідування працівників, журналів заїзду та виїзду автотранспорту, колегія суддів вважає необгрунтованими.
Посилання апелянта на те, що, згідно оборотно-сальдової відомості по рахунку 631 за грудень 2015 року - червень 2016 року по контрагенту ТОВ «ВЕНДЕТ ПРОДЖКТ» станом на 30.06.2016 дебіторська заборгованість становила 593480,00 грн. є безпідставним, оскільки, вказані обставини не спростовують реальність господарських операцій між ТОВ «ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ»  та ТОВ «ВЕНДЕТ ПРОДЖКТ».
Доводи апелянта про неможливість виконання ТОВ «ВЕНДЕТ ПРОДЖКТ» робіт по Договору генерального підряду від 18.02.2015 року №18/02-ГП/15, у зв`язку з недостатньою кількістю працівників, колегія судів вважає необгрунтованими, з огляду на наступне.
Відсутність працівників та основних фондів не виключає можливості реального виконання ними господарських операцій та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди позивачем, так як, залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу).
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 19 листопада 2019 року у справі № 826/16304/17.
Також, норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування об`єкта оподаткування податком на прибуток, витрат та податкового кредиту, тому, платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема, у вигляді позбавлення права на формування витрат та податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагентів за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагентів та злагодженість дій між ними.
Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем безпідставно встановлено відсутність фактів, що підтверджують зв`язок ТОВ «ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ» з будівництвом по вул. Українська, 6 в м. Києві, оскільки, з матеріалів справи вбачається наявність договірних правовідносин щодо спорудження та введення в експлуатацію об`єктів нерухомості, відповідно до Договору № 28/05-ФЗ/14 про часткову участь у будівництві та передачу функцій замовника від 28.05.2014 року.
З приводу посилання Головного управління ДПС у м. Києві на протокол допиту свідка - ОСОБА_1 від 23 березня 2016 року, слід вказати наступне.
Так, із вказаного протоколу допиту неможливо встановити частиною матеріалів якого кримінального провадження він є, оскільки, у даному протоколі допиту не зазначено, за яким номером кримінальне провадження внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань (Т. 4 а.с. 65-69).
Колегія суддів зазначає, що вказаний доказ не відповідає вимогам щодо його належності та допустимості, в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки, контролюючий орган не довів, що протокол допиту отримано у розпорядження та те, що він має право на його використання, у порядку визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України. 
Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 21 лютого 2020 року у справі №804/1599/16.
З приводу посилання Головного управління ДПС у м. Києві на наявність відкритого кримінального провадження №12015000000000630 за фактом вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст. 205 Кримінального кодексу України, колегія суддів зазначає наступне.
За приписами ч. 6 ст. 78 КАС України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Факт порушення кримінального провадження відносно контрагента позивача та отримання свідчень (пояснень) посадових осіб господарюючого суб`єкта, в рамках такого провадження, не є беззаперечним фактом, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків всіх господарських операцій проведених позивачем та його контрагентом. Відтак, матеріали досудового розслідування відносно контрагента позивача не можуть бути враховані як беззаперечний доказ фіктивності правочину між позивачем та контрагентом.
Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 19 березня 2019 року у справі №826/3740/17.
Крім того, Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 24 січня 2019 року у справі № 804/15563/15 зазначив наступне: «…сам факт порушення кримінальної справи стосовно контрагента позивача посвідчує виключно цю процесуальну дію, яка сама по собі не впливає на господарські взаємовідносини між суб`єктами господарювання, які реалізували свою господарську компетенцію та не доводить склад податкового правопорушення відповідно до статті 109 Податкового кодексу України».
Відомостей про наявність вироку та/або ухвали про закриття кримінального провадження, які набрали законної сили та якими б посадових осіб контрагента позивача або безпосередньо посадових осіб позивача було визнано винними у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.  205, 212 КК України, відповідачем до матеріалів справи не надано.
Також, контролюючим органом не надано доказів проведення документальних перевірок контрагента позивача, в рамках яких було б встановлено неправомірне формування вказаними суб`єктами господарювання показників податкової звітності з податку на додану вартість по взаємовідносинам з позивачем.
При цьому, факт здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентом підтверджується необхідними первинними документами.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно задоволено позовні вимоги та визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві №0008181404 від 21.02.2018 року.
Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.
Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ» та наявність правових підстав для їх задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).
При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 серпня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

 Суддя-доповідач                                                                           Вівдиченко Т.Р.
          
  Судді                                                                                              Бужак Н.П.
                                                                                                  
                                                                                                            Парінов А.Б.

                                                Повний текст постанови виготовлено 21.01.2021 р