Справа № 158/510/19 	Головуючий у 1 інстанції: Філюк Т. М. 	
Провадження № 22-ц/802/253/21  Категорія: 3 	  Доповідач: Матвійчук  Л. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
25 лютого 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Матвійчук Л. В.,
суддів - Здрилюк О. І., Федонюк С. Ю., 
з участю секретаря судового засідання – Савчук О. В.,
позивача – ОСОБА_1 ,
представника позивача – ОСОБА_2 ,
третьої особи – ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Липинської сільської ради, треті особи на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , про визнання недійсним та скасування рішення Борохівської сільської ради, визнання недійсним та скасування свідоцтв про право власності та скасування державної реєстрації за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 грудня 2020 року,

                                        В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, за відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_18 зареєстровано право власності на частину приміщення телятника за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач вказував, що підставою для реєстрації за відповідачами права власності стало свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 27 вересня 2006 року, видане 25 січня 2007 року виконкомом Борохівської сільської ради, а також свідоцтво про право власності № НОМЕР_2 від 12 квітня 2007 року, видане 25 січня 2007 року виконкомом Борохівської сільської ради. 
Також зазначав, що зазначене приміщення телятника уже було виділено йому в структурі пайового фонду згідно протоколу № 7 від 30 березня 2004 року та передано згідно акту приймання-передачі майна СГВК «Слава» від 21 липня 2004 року. 
Позивач вважає, що державна реєстрація права власності за відповідачами вказаного об`єкта нерухомості є незаконною у зв`язку з незаконністю підстав набуття ними права власності, що порушує його майнові права та права членів пайового майна, яким виділялось зазначене майно єдиним майновим комплексом.
Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_1 збільшивши позовні вимоги, просив суд:  
- визнати недійсним та скасувати рішення Борохівської сільської ради Ківерцівського району Волинської області № 29 від 27 вересня 2006 «Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна в селі Борохів»; 
- визнати недійсним та скасувати рішення Борохівської сільської ради Ківерцівського району Волинської області № 14 від 12 квітня 2007 «Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна», в частині оформлення права власності на частину телятника в АДРЕСА_1 , площею 740,3 кв. м за ОСОБА_4 ; площею 740,3 кв. м за ОСОБА_18 ; 
- визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 27 вересня 2006 року, видане 25 січня 2007 року виконкомом Борохівської сільської ради Ківерцівського району;
- визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності № 14 від 12 квітня 2007 року, видане 25 січня 2007 року виконкомом Борохівської сільської ради Ківерцівського району;
- скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 та ОСОБА_18 , реєстраційний номер майна 17604558, тип майна: частина приміщення телятника, загальна площа 542,0 кв. м, адреса: АДРЕСА_1 , номер запису 86 в книзі: 2;
- скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 та ОСОБА_18 , реєстраційний номер майна 18918227, тип майна: частина приміщення телятника, загальна площа 899,0 кв. м, адреса: АДРЕСА_1 , номер запису 86 в книзі: 2;
- визнати недійсним та скасувати рішення Борохівської сільської ради Ківерцівського району Волинської області від 25 грудня 2007 року № 21/16 «Про продаж земельної ділянки ОСОБА_19 та ОСОБА_4 »;
- визнати недійсним державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 297000, виданий 31 січня 2008 року, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01080940039 на підставі рішення Борохівської сільської ради Ківерцівського району Волинської області від 25 грудня 2007 № 21/16 та договір купівлі-продажу від 25 січня 2008 року № 125;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,66 га, розташованої за адресою: с. Борохів, Ківерцівський район, Волинська область, укладений 25 січня 2008 року між Борохівською сільською радою та ОСОБА_18 і ОСОБА_4 .
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 грудня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 грудня 2020 року доповнено зазначене рішення суду від 02 грудня 2020 року, яким з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 стягнуто понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 500 грн, а в стягненні понесених судових витрат на правову допомогу з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_20 відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , покликаючись  на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачів ОСОБА_20 , ОСОБА_4 – ОСОБА_21 , вважаючи оскаржуване рішення правильним по суті та справедливим, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Заслухавши пояснення позивача, його представника та третьої особи, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 27 вересня 2006 року Борохівською сільською радою Ківерцівського району Волинської області було прийнято рішення № 29 «Про оформлення права власності па об`єкти нерухомого майна в селі Борохів», відповідно до якого виконавчий комітет сільської ради вирішив оформити право приватної власності на частину приміщення (площею 542 кв. м) телятника в с. Борохів Ківерцівського району Волинської області за відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_18 
12 квітня 2007 року виконавчим комітетом Борохівської сільської ради Ківерцівського району Волинської області прийнято рішення № 14, яким вирішено оформити право приватної власності на частину телятника за відповідачем ОСОБА_4 по АДРЕСА_1 площею 740,3 кв. м та за відповідачем ОСОБА_18 по АДРЕСА_1 площею 740,3 кв. м.
Судом також встановлено, що 25 січня 2007 року на підставі рішення Борохівської сільської ради Ківерцівського району Волинської області від 27 вересня 2006 року було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно – частину приміщення телятника за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 542 кв. м, відповідно до якого відповідачу ОСОБА_19 належить 46/100 частин, а відповідачу ОСОБА_4 – 54/100 частин.
На підставі рішення Борохівської сільської ради Ківерцівського району Волинської області від 12 квітня 2007 року ОСОБА_19 21 травня 2007 року видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно – частину приміщення телятника чотирирядного за адресою: АДРЕСА_1 , площею 899 кв. м, на 55/100 його частин, та ОСОБА_4 - свідоцтво про право власності на нерухоме майно – частину приміщення телятника чотирирядного за адресою: АДРЕСА_1 , площею 899 кв. м на 45/100 його частин.
31 травня 2007 року проведено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно – частину приміщення телятника чотирирядного за адресою: АДРЕСА_1 , площею 899 кв. м за відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_18 , про що внесено відповідний запис № 86 в книгу 2.
Рішенням Борохівської сільської ради Ківерцівського району Волинської області від 25 грудня 2007 року № 21/16 «Про продаж земельної ділянки ОСОБА_19 та ОСОБА_4 » вирішено продати у власність ОСОБА_19 та ОСОБА_4 земельну ділянку сільськогопосподарського призначення (господарчі двори) для обслуговування складських приміщень площею 0,66 га за адресою: АДРЕСА_1 .
25 січня 2008 року укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого Борохівська сільська рада Ківерцівського району Волинської області на підставі рішення від 25 грудня 2007 року № 21/16 зобов`язується передати у власність земельну ділянку земель резерву площею 0,66 га згідно з планом (схемою), що є невід`ємною частиною договору, а покупці – ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зобов`язуються прийняти вказане майно в рівних частинах і сплати ціну відповідно до умов договору.
31 січня 2008 року відповідачу ОСОБА_4 видано державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 297000, виданий 31 січня 2008 року, та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01080940039 на підставі рішення Борохівської сільської ради Ківерцівського району Волинської області від 25 грудня 2007 № 21/16 та договір купівлі-продажу від 25 січня 2008 року № 125.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_1 позовні вимоги обґрунтовував тим, що приміщення телятника в с. Борохів Ківерцівського району Волинської області вибуло з його володіння незаконно, а Борохівська сільська рада Ківерцівського району Волинської області без належних правових підстав прийняла рішення про оформлення за відповідачами права власності на спірне приміщення телятника. Як на підставу наявності порушеного права позивач покликався на ту обставину, що спірне приміщення телятника вже було виділено йому в структурі пайового фонду згідно протоколу № 7 від 30 березня 2004 року та передано йому згідно акту приймання-передачі майна СГВК «Слава» від 21 липня 2004 року. На підтвердження даної обставини позивач вказував, що рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 07 березня 2007 року в справі №2-60/2007 за його позовом до СГВК «Слава» скасовано рішення комісії СГВК «Слава» по врегулюванню майнових відносин від 20 листопада 2006 року в частині відміни рішення цієї ж комісії від 30 березня 2004 року та 19 квітня 2004 року щодо виділення ОСОБА_1 майна єдиним майновим комплексом.
Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 
З рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 10 липня 2009 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 25 вересня 2009 року, в справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Борохівської сільської ради Ківерцівського району про визнання права власності на частину телятника та комбайна вбачається, що позивачу згідно акту приймання-передачі майна СГВК «Слава» від 21 липня 2004 року було передано частину телятника вартістю 76 630 грн та комбайн СК-5 «Нива», 1993 року випуску, вартістю 8 084 грн 64 коп. Власники майнових паїв надали право ОСОБА_1 лише отримати в натурі належні їм частки майна. Вартість майнового паю ОСОБА_1 становить 862 грн. Факт отримання комбайна СК-5 «Нива», 1993 року випуску, позивачем не заперечувався.
Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).
Частинами 1-4 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до частин 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ст. 77 ЦПК України).
Згідно із ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).
Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
При цьому, судовому захисту підлягають лише порушені права особи.
Встановивши, що позивачем не доведено тієї обставини, що він має право на виділення особисто йому майнового паю на суму, яка рівнозначна вартості частини спірного приміщення телятника, а матеріали справи не містять доказів, що законні права та інтереси ОСОБА_1 були порушені оспорюваними ним рішеннями Борохівської сільської ради Ківерцівського району Волинської області, виданими на підставі даних рішень свідоцтвами та проведеною державною реєстрацією, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що підстави для задоволення позову ОСОБА_1 відсутні. 
За таких обставин, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалене судом першої інстанції рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 про те, що ухвалене судом рішення є незаконним і підлягає скасуванню, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки останній у відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України не довів обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог та не надав належних та допустимих доказів порушення його законних прав та інтересів оспорюваними рішеннями Борохівської сільської ради Ківерцівського району Волинської області, свідоцтвами про право власності, договору купівлі-продажу земельної ділянки, Державного акту про право власності на земельну ділянку.
Безпідставними є покликання в апеляційній скарзі як на підставу визнання недійсним та скасування рішення Борохівської сільської ради Ківерцівського району Волинської області від 25 грудня 2007 року № 21/16 «Про продаж земельної ділянки ОСОБА_19 та ОСОБА_4 », визнання недійсним договору купівлі - продажу земельної ділянки, укладеного між Борохівською сільською радою та ОСОБА_5 , ОСОБА_4 25 січня 2008 року, щодо незаконності продажу до 31 березня 2020 року комунальних чи державних земельних ділянок сільськогосподарського призначення, оскільки земельна ділянка, що була предметом оспорюваного договору купівлі-продажу та рішень Борохівської сільської ради належала до земель резерву з цільовим призначенням - для обслуговування складського господарства (а.с.43-44, том 3).
Доводи апеляційної скарги про те, що продаж спірної земельної ділянки відбувся шляхом введення покупців земельної ділянки та нотаріуса в оману, не заслуговують на увагу, оскільки покупці земельної ділянки, яка є предметом договору, не заявляли вимоги про визнання недійсним договору з підстав введення їх в оману.
Таким чином, наведені ОСОБА_1 в апеляційній скарзі доводи щодо невідповідності рішення суду першої інстанції фактичним обставинам справи, порушення ним норм матеріального права, не спростовують правильних висновків суду, а є власним суб`єктивним тлумаченням норм права та обставин справи позивачем і не впливають на законність оскаржуваного рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд     
                                                   У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 грудня 2020 року у цій справі залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: